ЄУН 337/4392/25
2/337/90/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:
головуючого судді – Мурашової Н.А. 
за участю секретаря – Туяк О.К.
представника позивачки – адвоката Ярошенко О.О.
представника відповідача – Білецької Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Запорізької міської ради, треті особи – орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, ОСОБА_4 , про визнання права користування житлом,
ВСТАНОВИВ:
22.08.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, в якому просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов мотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_5 , який був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була виділена в 1974 на підставі ордеру в постійне користування її діду ОСОБА_6 та членам його родини – дружині ОСОБА_7 , дітям – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 . В подальшому в цій квартирі була зареєстрована її тітка ОСОБА_10 . Після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в квартирі були зареєстровані її батько ОСОБА_5 та тітка ОСОБА_11 . Остання знялась з реєстрації за вказаною адресою в березні 2024. При цьому, важливим аспектом є те, що її батько протягом останніх 30 років не міг отримати паспорт громадянина України, оскільки на момент проголошення незалежності України він відбував покарання за вироком суду, після звільнення Державна міграційна служба відмовила йому у видачі паспорта з посиланням на відсутність належних підстав. Батько багато років судився з цього приводу і лише 05.12.2023 року на підставі рішення суду отримав паспорт громадянина України. Після цього за їх спільним рішенням вони мали намір приватизувати квартиру на батька, неї та її неповнолітніх дітей. В лютому 2025 вона переїхала до батька, тому що він захворів, хоча ніхто з них на той момент не усвідомлював серйозність захворювання. Вона почала наводити лад в квартирі, щоб можна було перевезти дітей. Десь 25.03.2025 вона повинна була разом з дітьми зареєструватись за вказаною адресою, проте виявилось, що для цього необхідно пройти процедуру в ЦНАП і для реєстрації місця проживання дітей необхідна була згода їх батька ОСОБА_4 , який на той час був відсутній в місті. ЇЇ батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , причина смерті – злоякісне новоутворення лівого головного бронха з метастазами у внутрішні органи. Але цей діагноз за життя батька встановлений не був. Незважаючи на складність цього діагнозу, захворювання та смерть були раптовими. Після смерті батька ніхто з членів їх сім`ї не був зареєстрований в квартирі. Але вона правомірно набула право користування квартирою, оскільки вселилася до квартири за згодою свого батька як наймача, тобто на законних підставах. При цьому, реєстрація місця проживання чи її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України та іншими законами. Крім того, визнання за нею права користування цією квартирою буде відповідати принципу справедливості, оскільки ця квартира отримана її родиною на законних підставах.
Ухвалою суду від 25.08.2025 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено підготовче судове засідання.
02.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача Запорізької міської ради – Білецької Н.О. надійшов відзив на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала повністю, пославшись на те, що спірна квартира не приватизована та перебуває у власності Запорізької міської територіальної громади, зареєстровані особи відсутні. Ордер №8093 від 30.10.1974 на право проживання у спірній квартирі було видано ОСОБА_6 , саме з ним було укладеного договір найму. Зі слів позивачки, вона зі своїми двома дітьми вселилась у спірну квартиру у лютому 2025 року для догляду за хворим батьком ОСОБА_6 , який був наймачем спірної квартири. Позивач просить визнати за нею право користування спірною квартирою посилаючись на те, що вона вселилась в дану квартиру як член сім`ї наймача. Проте, законодавчо (ст.64,65 ЖК України) визначено хто є членами сім`ї наймача та на яких підставах за особою можна визнати право користування комунальною квартирою після смерті наймача. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Водночас, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що особи, які вселились у квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. В даному випадку позивач у своїй позовній заяві зазначила, що переїхала до свого батька саме в той час, коли він захворів та здійснювала догляд за ним. Крім того, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Як вбачається з доданого позивачем до позовної заяви витягу з реєстру територіальної громади її місце реєстрації зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, вона зберігає за собою право проживання у даній квартирі. Окрім того, у власності позивачки є житловий будинок АДРЕСА_3 . Всі зазначені вище факти свідчать про те, що за позивачем не може бути визнано права користування спірною квартирою. Просить в позові відмовити.
06.10.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко О.О. надійшла заява про виклик та допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та клопотання про долучення додаткових письмових доказів.
12.12.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко О.О. до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій вона заявила додаткові вимоги про визнання за її неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні позивача орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району та ОСОБА_4 , а також клопотання про допит третьої особи ОСОБА_4 за правилами допиту свідка.
Крім того, 19.12.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко О.О. до суду надійшла відповідна уточнена позовна заява.
Ухвалою суду від 22.12.2025 заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову та уточнену позовну заяву від 19.12.2025 прийнято до судового розгляду, залучено до участі у цивільній справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, та ОСОБА_4 , підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Також задоволено клопотання представника позивачки про виклик свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та про долучення додаткових письмових доказів.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та її представник – адвокат Ярошенко О.О. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.
Позивачка додатково суду пояснила, що вказана квартира була в постійному користуванні її родини з 70-х років. Після смерті дідуся, бабусі та дядьків в квартирі залишились зареєстрованими лише батько та тітка ОСОБА_14 . Батько тривалий час не міг отримати паспорт громадянина України, багато років судився і лише в 2023 році на підставі рішення суду отримав паспорт. ЇЇ тітка ОСОБА_15 за їх спільним рішенням знялась з реєстрації за вказаною адресою в 2024 році. Вони домовились, що квартира залишиться батькові та їй з дітьми. Вони мали намір приватизувати квартиру. В цій квартирі вона особисто жила з народження, після розлучення батьків переїхала з матір`ю на АДРЕСА_4 , де була зареєстрована. Наразі ні вона, ні її неповнолітні діти ніде не зареєстровані. На початку 2025 року батько став погано почуватись, але мав складний характер і не бажав йти до лікаря, лікуватись, казав, що пройде само. На той момент у неї з чоловіком погіршились стосунки і вона за згодою батька переїхала до нього разом зі своїми дітьми. Цей переїзд мав постійний характер, вона почала наводити лад в квартирі, щоб забезпечити належні умови для проживання дітей, зробила косметичний ремонт. В березні 2025 вона мала намір знятись з реєстрації за попереднім місцем проживання і зареєструватись разом з дітьми в спірній квартирі, як вони і домовлялись з батьком. Але виявилось, що ця процедура є тривалою, потребує згоди на це батька дітей. Разом з тим, стан здоров`я батька різко погіршився і ІНФОРМАЦІЯ_5 він помер. Діагноз встановили йому лише після смерті. Через смерть батька вони не встигли оформити усі необхідні документи. Але вважає, що вона має законне право користуватись вказаною квартирою, оскільки вселилась до неї з дітьми за згодою батька як члени його родини, вони мали спільне господарство та побут, квартира тривалий час була місцем проживання її родини.
В судовому засіданні представник відповідача Запорізької міської ради Білецька Н.О. позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, просила в позові відмовити.
Представник третьої особи – районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування – Дитяткова А.Г. в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила прийняти рішення відповідно до закону з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що наразі його неповнолітні діти проживають з матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 і він згоден на зміну їх зареєстрованого місця проживання, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб.
Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.3,21,24 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні права і свободи. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) гарантують громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з ч.1,2 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
При цьому, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.1,6 ст.29 ЦК України).
Згідно з ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. 
Відповідно до ст.3 вказаного Закону місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. 
Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою КМУ №265 від 07.02.2022, 
Відповідно до ч.4 ст.1 вказаного Закону декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
Згідно з п.12) ч.2 цього Закону реєстрація місця проживання (перебування) особи – це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (ч.1 ст.4 вказаного Закону).
Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , є донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Запоріжжі.
Згідно з довідкою про причини смерті №2044 від 09.04.2025 причина смерті ОСОБА_5 , 1968р.н., - злоякісне новоутворення лівого головного бронха з метастазами у внутрішні органи.
ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1 . 
Вказана квартира на підставі ордеру №8093 від 30.10.1974 була виділена в постійне користування її діду ОСОБА_6 та членам його родини – дружині ОСОБА_7 , дітям – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 .
Користування вказаною квартирою здійснювалось згідно з договором найму житла в будинках державної і комунальної власності, який було укладено 14.11.1974 з ОСОБА_6 , а після його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) переукладено 16.10.1998 з ОСОБА_7 .
Після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в квартирі залишились зареєстрованими ОСОБА_5 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 
ОСОБА_11 була зареєстрована за вказаною адресою з 16.07.1990 по 20.03.2025.
Позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 
ОСОБА_17 ,2010р.н., має статус інваліда з дитинства, його законним представником є мати ОСОБА_1 . 
Позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 відповідно з 28.04.2005 до 244.11.2025 та 10.04.2019 до 24.11.2025. Станом на 11.12.2025 місце проживання вказаних осіб не задеклароване/не зареєстроване.
Місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в м.Запоріжжі не задеклароване/не зареєстроване.
Згідно з актом обстеження, складеним 11.04.2025 мешканцями будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , підписи яких засвідчено головою Правління ОСББ «Козака Бабури 18» Цвєтковою Л., з лютого 2025 року в квартирі АДРЕСА_1 проживала родина ОСОБА_5 , 1968р.н. (батько) та ОСОБА_1 , 1989р.н., (донька).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.09.2025 позивачка ОСОБА_1 має на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності зареєстроване 10.05.2019 на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2019, реєстровий № 841.
Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2025 право власності на будь-яке нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстроване.
Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного 14.01.2026 головним спеціалістом сектору адміністративно-правової роботи районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району Дитятковою А..Г., начальником відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР Тарасевич О.О., в присутності ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_6 розташована на 1 поверсі багатоквартирного будинку, складається з 3-х кімнат, коридору та санвузла. В квартирі робиться ремонт, в двох кімнатах ніхто не проживає, в маленькій кімнаті є два ліжка, шафа та розкладний стіл. На кухні є холодильник, пральна машинка, бойлера немає. Ванна кімната та туалет в стадії ремонту. На момент обстеження неповнолітні діти були відсутні. Зі слів ОСОБА_1 , діти зараз проживають у батька в с.Бабурка.
Відповідно до довідки старости Розумівського старостинського округу від 15.04.2026 за адресою: АДРЕСА_3 станом на 13.04.2026 зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Згідно з платіжними інструкціями (квитанціями) за період квітень 2025-лютий 2026 здійснена оплата за житлово-комунальні послуги, внесків на утримання будинку за адресою: АДРЕСА_7 .
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона є головою правління ОСББ за адресою: АДРЕСА_5 з листопада 2021 року та відповідно знає мешканців цього будинку. Зокрема, в квартирі АДРЕСА_3 проживав ОСОБА_5 . Рік тому взимку до нього переїхала його донька ОСОБА_20 з двома дітьми. Вони проживають за цією адресою до цього часу. ОСОБА_5 саме розповідав їй, що це його донька та онуки. Він був нормальною людиною, до останнього дня ходив, не скаржився. ОСОБА_21 та її чоловік ОСОБА_22 звертались до неї, коли робили ремонт в квартирі, щоб перекрити воду для заміни труб, провести інтернет. Вона часто бачить ОСОБА_20 та дітей у дворі будинку, як вони йдуть додому з сумками, на балконі, бо вони живуть на 1 поверсі та балкон не засклений. Вона також знає сестру ОСОБА_23 . Вона не проживала за його адресою вже давно. Скільки осіб було зареєстровано в квартирі, вона не знає, бо такий облік вони не ведуть. Боргу за вказаною квартирою перед ОСББ немає, кошти надходять регулярно.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що знала ОСОБА_5 та його родину, бо живе в цьому ж будинку більше 30 років. Віку, його доньку, також знає. Десь рік тому ОСОБА_21 з дітьми переїхала до ОСОБА_24 і до цього часу вони проживають в цьому будинку. Віка доглядала за батьком, купувала продукти, готувала, прибирала. Бачить ОСОБА_25 з дітьми майже кожного дня. На прохання ОСОБА_20 вона приймала участь в складанні акту, там її підпис. Вона була в їх квартирі.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_5 та тіткою позивачки ОСОБА_26 . На початку 2025 брат став скаржитись на погане самопочуття і просив її допомоги, але вона мала намір виїжджати із Запоріжжя, тому не могла допомагати брату. З ОСОБА_27 вони домовились за те, що саме ОСОБА_21 буде доглядати за батьком, переїде до нього і квартира залишиться їм. Вона сама запропонувала це ОСОБА_28 і відповідно погодилась на її вселення в квартиру. Особисто вона виписалась з квартири десь в березні 2025. Віка з дітьми переїхала до батька в лютому 2025 року на постійній основі. ОСОБА_24 погодився на це, обіцяв прописати ОСОБА_25 та дітей в квартирі, але через примхливий характер та погане самопочуття відтягував це, а на початку квітня 2025 помер. Ця квартира була надана їх родині в 1975 році. Після смерті батьків та двох братів в квартирі були зареєстровані лише вона та брат ОСОБА_24 . Вони завжди вважали квартиру своєю, мали намір приватизувати, але ОСОБА_24 багато років не міг отримати паспорт громадянина України. А потім почалась війна, було не до того. Коли ОСОБА_21 стала жити в цій квартирі, то навела порядок, зробила косметичний ремонт. Вона навідувала їх, чим могла допомагала. За житлово-комунальні послуги регулярно платить ОСОБА_21 , боргів немає.
Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Так, системний аналіз положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що підставою для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду, є отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав особа, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вважається такою, що самоправно його зайняла. 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, і мають право вимагати визнання його наймачем у разі смерті чи втрати права на житло попереднім наймачем.
В цій справі судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Запоріжжя, інтереси якої представляє Запорізька міська рада як представницький орган місцевого самоврядування.
Вказана квартира первісно в 1974 році була надана в постійне користування родині ОСОБА_29 , в т.ч. батькові позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Користування квартирою здійснювалось на підставі договору найму житла в будинках державної і комунальної власності, який було укладено в 1974 з ОСОБА_6 (дідусь позивачки), а після його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) переукладено в 1998 з ОСОБА_7 (бабуся позивачки). Після смерті останньої договір найму житла не переукладався, в квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_16 . Остання знялась з реєстрації за вказаною адресою 20.03.2025.
Позивачка ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми вселилась у вказану квартиру в лютому 2025 року як члени сім`ї (донька та онуки) ОСОБА_5 , зі згоди останнього та ОСОБА_11 , яка на той момент також була зареєстрована в квартирі. 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 підтвердила свою згоду та згоду свого брата ОСОБА_5 на вселення в квартиру позивачки з дітьми та на їх реєстрацію в ній. При цьому, зі слів позивачки та свідка ОСОБА_11 , позивачка з дітьми вселилась в квартиру на постійній основі, хоча це первісно і було викликано погіршенням стану здоров`я ОСОБА_5 . Після смерті останнього – ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачка продовжує проживати спірній квартирі, вживає заходи щодо її утримання. 
Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , які є логічними та послідовними, а також актами обстеження умов проживання від 11.04.2025 та від 14.01.2026, платіжними документами про оплату житлово-комунальних послуг, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення цього рішення доказами.
Відповідач ці обставини не спростував. В даному випадку жодних обставин, які б достовірно та беззаперечно вказували на те, що позивачка з дітьми вселилась в спірну квартиру як тимчасовий мешканець, виключно для догляду за хворим батьком, на що посилається представник відповідача, судом не встановлено. 
Ухвалюючи рішення, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що на момент вселення в спірну квартиру позивачка ОСОБА_1 зберігала право користування в іншому житлі – по АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована разом з неповнолітнім сином Потапом до серпня 2025, а також про те, що позивачка ОСОБА_30 має на праві власності житловий будинок в с.Бабурка.
В даному випадку суд виходить з того, що реєстрація (декларування) місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою для реалізації особою гарантованих прав і свобод, їх обмеження, а також не є підставою та підтвердженням набуття особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, в якому особа зареєструвалась (задекларувала місце проживання).
Реєстрація є лише адміністративною процедурою, яка фіксує адресу місця проживання особи, за якою ведеться офіційне листування, вручення кореспонденції, а також вона важлива для оформлення документів, отримання медичних, освітних і соціальних послуг, державної допомоги тощо. Сама по собі реєстрація місця проживання не створює правових наслідків стосовно нерухомого майна, зокрема, права користування житлом. Тобто право користування житлом жодним чином не залежить від місця реєстрація, як і від наявності у особи на праві власності іншого житлового приміщення.
При цьому, як вже зазначалось, фізична особа може мати декілька місць проживання і лише за одним із них повинна бути зареєстрована.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставина в сукупності, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_17 та ОСОБА_31 , правомірно (в порядку вселення в квартиру як члена сім`ї наймача) набули право користування спірною квартирою. Реєстрація позивачки з неповнолітніми дітьми в іншому житлі, як і відсутність реєстрації в спірній квартирі, а також наявність у позивачки на праві власності житлового будинку не позбавляє їх права користуватися спірною квартирою. 
Ухвалюючи рішення, суд також враховує, що п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача або членів його сім`ї 
П.2 ст.8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
В рішенні від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ наголосив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»; концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тому в процесі прийняття рішення у справі щодо житла особлива увага повинна приділятись дотриманню справедливого балансу між правом особи на житло та заходом втручання в це право.
Ухвалюючи рішення, суд також враховує загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, що часто розглядається як єдиний стандарт поведінки, який суди використовують для оцінки правочинів та захисту прав у нестандартних ситуаціях.
Діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд. Проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли щодо користування житлом комунальної власності, яке понад сорок років тому було надано в постійне користування родині ОСОБА_29 , використовувалось останньою за призначенням і правомірність користування цим житлом відповідачем як уповноваженим представником власника майна не оспорювалась, а також те, що позивачка ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми вселилась в спірну квартиру як члени сім`ї наймача ОСОБА_5 з його згоди і між ними не було іншої угоди про порядок користування цією квартирою, що відповідачем не спростовано, а також те, що відсутність реєстрації позивачки та неповнолітніх дітей в спірній квартирі не виключає їх право користування нею, виходячи з принципів верховенства права, пропорційності, справедливості, добросовісності й розумності, суд вважає необхідним визнати за позивачкою та її неповнолітніми дітьми право користування квартирою АДРЕСА_1 .
На підставі вищевикладеного, позовні вимоги слід задовольнити повністю.
Керуючись ст.3,21,24,47 Конституції України, ст.1,9,61,64,65 ЖК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.3,15,16 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.А.Мурашова

16.04.2026