ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.05.2026	Справа № 910/1540/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу 
За позовом Фізичної особи-підприємця Лисенко Анни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙТІ ІННОВАЦІЇ" (03061, місто Київ, проспект Відрадний, будинок 103, офіс 605, ідентифікаційний код 39359429)
про стягнення 214 138,97 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець Лисенко Анна Володимирівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙТІ ІННОВАЦІЇ" про стягнення заборгованості за договором № 24-0133 від 04.11.2024 про надання послуг комп`ютерного програмування у розмірі 214 138,97 грн, з яких: 157 787,00 грн основного боргу, 12 219,16 грн інфляційних втрат, 44 132,81 грн пені та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Лисенко Анни Володимирівни залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення ухвали суду, у визначений спосіб, зокрема, шляхом подання до суду:
- заяви про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначити повну адресу відповідача;
- оригіналів доказів оплати у встановленому законом порядку судового збору у сумі 3 328,00 грн;
- відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін; 
- доказів направлення заяви про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами відповідачу.
23.02.2026 через відділ діловодства суду на виконання вищевказаної ухвали суду, від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.
16.03.2026 через підсистему «Електронний суд» позивачем подані додаткові пояснення.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).
Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
04 листопада 2024 року між Фізичною особою - підприємцем Лисенко Анною Володимирівною (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЙТІ ІННОВАЦІЇ» (надалі - відповідач) було укладено договір про надання послуг комп`ютерного програмування № 24-0133, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги комп`ютерного програмування (далі - послуги), включаючи розробку нового програмного забезпечення (ПЗ), адміністрування та модернізацію існуючого ПЗ тощо. Конкретні види послуг, їхній зміст, вартість, порядок виконання та передачі від виконавця до замовника погоджуються сторонами у специфікації (додаток №1). За узгодженням сторін до складу специфікації можуть бути включені технічне завдання та календарний план. Специфікація укладається для кожного окремого замовлення або групи замовлень на послуги. Специфікація може укладатись у спрощений спосіб відповідно до ч.1 ст. 181 ГКУ (п.1.1. договору).
Відповідно до п. 1.2. договору сторони визначають, що належним наданням послуг вважається передача замовнику результатів послуг, які відповідають викладеним у специфікаціях завданням та вимогам, коректно працюючих, протестованих та прийнятих замовником або контрагентом замовника та які позбавлені будь-яких дефектів. Передача результатів надання послуг здійснюється шляхом їх завантаження виконавцем на ресурс. Ресурс визначається замовником та за необхідністю фіксується сторонами у специфікації.
Відповідно до п. 3.2.2. договору виконавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши замовника за 20 календарних днів до бажаної дати розірвання договору. У цьому випадку, фактично надані та прийняті замовником послуги підлягають оплаті.
Відповідно до п. 3.3.3 договору замовник зобов`язується здійснювати оплату наданих послуг відповідно до умов договору.
Відповідно до п. 4.1. договору вартість кожного окремого замовлення на надання послуг узгоджується сторонами у специфікації. Фактична вартість надання послуг вказується у акті наданих послуг.
Відповідно до п. 4.2. договору замовник сплачує виконавцю фактичну вартість наданих послуг в термін не більше 10 (десяти) календарних днів після дати підписання акту приймання-передачі послуг.
Відповідно до п. 6.1 договору виконавець передає результати наданих послуг замовнику шляхом завантаження таких результатів на ресурс, якщо інше не узгоджено сторонами.
Так, позивач зазначає, що ним було завантажено на ресурс результати наданих послуг.
Відповідно до п. 6.2. договору після надання послуг виконавець готує та подає на підписання замовнику акт надання послуг, а замовник протягом 5 (п`яти) календарних днів підписує акт наданих послуг та протягом не більше 10 (десяти) календарних днів після дати підписання акту приймання-передачі послуг сплачує виконавцю повну вартість наданих послуг.
Відповідно до п. 6.3. договору у разі, якщо в результатах послуг будуть виявлені недоліки або якщо результати послуг не відповідають критеріям прийняття послуг, які визначаються у відповідному замовленні, замовник направляє виконавцю мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг та узгоджує з виконавцем порядок та строки виправлення недоліків або приведення результатів послуг у відповідність з критеріями прийняття послуг. Усі недоліки та виправлення здійснюються виконавцем за власний рахунок та не підлягають сплаті замовником.
Відповідно до п. 15.4. договору сторони припускають можливість укладання договірних документів у паперовій формі, які підписуються у двох оригінальних примірниках, по одному примірнику для кожної сторони, тому рахунки, акти та акт звірки відправлені відповідачу Укрпоштою.
Позивач у позовній заяві зазначає, що оплати відповідачем згідно з договором здійснювались частково, що підтверджується випискою з банку.
Також позивач стверджує, що ним на адресу відповідача надсилалась заява про розірвання договору, однак матеріли позовної заяви не містять такої заяви та доказів її надсилання.
Водночас, відповідач у листі за вих. № 338 від 21 листопада 2025 зазначив, що у ТОВ «АЙТІ ІННОВАЦІЇ» відсутні наступні документи:
- специфікації, які складаються та узгоджуються сторонами договору (п.п. 1.1, 4.1 договору);
- акти наданих послуг, які надаються виконавцем (п. 6.2 договору);
- розрахунок суми заборгованості, яка зазначена у повідомленні.
Представником позивача, адвокатом Костюк Ю.В. було подано запит до відповідача про надання документів передбачених договором № 24-0133 від 04 листопада 2024, а саме: специфікації до договору № 24-0133 від 04 листопада 2024; акти наданих послуг згідно з договором № 24-0133 від 04 листопада 2024 р. 
У відповіді на даний запит позивача відповідачем надано відповідь за вих. № 337 від 21.11.2025, в якому відповідач повідомляє, що специфікації до договору не складались, не узгоджувались та не підписувались сторонами договору. Акти наданих послуг, як це передбачено п. 6.2 договору ФОП Лисенко А.В. до ТОВ «АЙТІ ІННОВАЦІЇ» не надавались.
У подальшому, позивачем надіслано відповідачу рахунки, акти, та акт звірки, а саме:
- акт надання послуг № 1 від 01.12.2024 на суму 49 031, 00 грн;
- акт надання послуг № 2 від 01.01.2025 на суму 66 102,00 грн;
- акт надання послуг № 3 від 01.02.2025 на суму 61586,00 грн;
- акт надання послуг № 4 від 01.03.2025 на суму 65 856,00 грн;
- акт надання послуг № 5 від 01.04.2025 на суму 66 383,00 грн;
- акт надання послуг № 6 від 01.05.2025 на суму 66 223,00грн;
- акт надання послуг № 7 від 01.06.2025 на суму 66 551,00 грн;
- акт надання послуг № 8 від 01.07.2025 на суму 61 665,00грн;
- акт надання послуг № 9 від 01.08.2025 на суму 67 278, 00 грн;
- акт надання послуг № 10 від 01.09.2025 на суму 46 72,92 грн;
- акт надання послуг № 11 від 01.10.2025 на суму 61 713,00грн;
- акт надання послуг № 12 від 01.11.2025 на суму 49 603,38 грн;
- акт звірки від 01.12.2025 року;
- рахунок фактура № 1 від 01.12.2024 на суму 49 031,00 грн;
- рахунок фактура № 2 від 01.01.2025 на суму 66 102,00 грн;
- рахунок фактура № 3 від 01.02.2025 на суму 61 586,00 грн;
- рахунок фактура № 4 від 01.03.2025 на суму 65 856,00 грн;
- рахунок фактура № 5 від 01.04.2025 на суму 66 383,00 грн;
- рахунок фактура № 6 від 01.05.2025 на суму 66 223,00 грн;
- рахунок фактура № 7 від 01.06.2025 на суму 66 551,00 грн;
- рахунок фактура № 8 від 01.07.2025 на суму 61 665,00 грн;
- рахунок фактура № 9 від 01.08.2025 на суму 67 278,00 грн;
- рахунок фактура № 10 від 01.09.2025 на суму 46 872,92 грн;
- рахунок фактура № 11 від 01.10.2025 на суму 61 713,00 грн;
- рахунок фактура № 12 від 01.11.2025 на суму 49 603,38 грн.
Так, позивач зазначає, що позивачем було направлено зазначені документи (акти, рахунки та акт звірки), однак відповідач не підписав акти та не оплатив зазначені рахунки у встановлені строки, та не надав вмотивованої відмови від підписання актів наданих послуг, чим порушив умови договору.
Таким чином, враховуючи наведене, позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙТІ ІННОВАЦІЇ" своїх зобов`язань за договором № 24-0133 від 04.11.2024 про надання послуг комп`ютерного програмування, відповідач перед позивачем має борг у розмірі 157 787,00 грн.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 12 219,16 грн інфляційних втрат, 44 132,81 грн пені та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 1.2. договору сторони визначають, що належним наданням послуг вважається передача замовнику результатів послуг, які відповідають викладеним у специфікаціях завданням та вимогам, коректно працюючих, протестованих та прийнятих замовником або контрагентом замовника та які позбавлені будь-яких дефектів. Передача результатів надання послуг здійснюється шляхом їх завантаження виконавцем на ресурс. Ресурс визначається замовником та за необхідністю фіксується сторонами у специфікації.
Відповідно до п. 6.1 договору виконавець передає результати наданих послуг замовнику шляхом завантаження таких результатів на ресурс, якщо інше не узгоджено сторонами.
З наявних в матеріалах справи документах вбачається, що позивачем, на виконання умов договору, завантажувались результати наданих послуг на ресурс.
Відповідно до п. 3.2.2. договору виконавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши замовника за 20 календарних днів до бажаної дати розірвання договору. У цьому випадку, фактично надані та прийняті замовником послуги підлягають оплаті.
Відповідно до п. 3.3.3 договору замовник зобов`язується здійснювати оплату наданих послуг відповідно до умов договору.
Відповідно до п. 4.1. договору вартість кожного окремого замовлення на надання послуг узгоджується сторонами у специфікації. Фактична вартість надання послуг вказується у акті наданих послуг.
Судом встановлено, що позивачем були надані відповідачу послуги комп`ютерного програмування а загальну суму 728 864,30 грн, що підтверджується актами надання послуг, а саме:
- актом надання послуг № 1 від 01.12.2024 на суму 49 031, 00 грн;
- актом надання послуг № 2 від 01.01.2025 на суму 66 102,00 грн;
- актом надання послуг № 3 від 01.02.2025 на суму 61586,00 грн;
- актом надання послуг № 4 від 01.03.2025 на суму 65 856,00 грн;
- актом надання послуг № 5 від 01.04.2025 на суму 66 383,00 грн;
- актом надання послуг № 6 від 01.05.2025 на суму 66 223,00грн;
- актом надання послуг № 7 від 01.06.2025 на суму 66 551,00 грн;
- актом надання послуг № 8 від 01.07.2025 на суму 61 665,00грн;
- актом надання послуг № 9 від 01.08.2025 на суму 67 278, 00 грн;
- актом надання послуг № 10 від 01.09.2025 на суму 46 72,92 грн;
- актом надання послуг № 11 від 01.10.2025 на суму 61 713,00грн;
- актом надання послуг № 12 від 01.11.2025 на суму 49 603,38 грн.
Відповідно до п. 4.2. договору замовник сплачує виконавцю фактичну вартість наданих послуг в термін не більше 10 (десяти) календарних днів після дати підписання акту приймання-передачі послуг.
Судом встановлено, що відповідачем частково оплачені надані позивачем послуги на загальну суму 571 077,00 грн, що підтверджується поданою позивачем до суду банківською випискою.
Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 157 787,00 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 157 787,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача, окрім суми основного боргу, також 12 219,16 грн інфляційних втрат, 44 132,81 грн пені та 50 000,00 грн моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
Щодо втрат від інфляції, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. 
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду №904/7401/16 від 25.04.2018.
Суд перевірив надані позивачем розрахунки та встановив, що заявлені до стягнення сума інфляційного збільшення не підлягає задоволенню, оскільки в заявленому позивачем періоді (з січня 2025 по листопад 2025) не було прострочення зобов`язань з оплати відповідачем послуг у загальному розмірі 157 787,00 грн.
Судом встановлено, що в період з січня 2025 по листопад 2025 відповідачем здійснювались перекази коштів на рахунок позивача, тобто, відповідач систематично, хоч і частково, оплачував надані позивачем послуги з комп`ютерного програмування, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки з банку.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 44 132,81 грн пені, суд зазначає наступне.
За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.
Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.
Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.
Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 44 132,81 грн пені.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 50 000,00 грн моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За висновками суду, наявність заборгованості у відповідача перед позивачем сама по собі не може бути підставою для виплати позивачу моральної шкоди.
Водночас, суд критично оцінює надану позивачем копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого №2206/4, оскільки дослідивши зазначену виписку судом встановлено, що в ній вказано, що об`єктивно у позивача стан задовільний, а скарги на моменту поступлення до стаціонару є типовими для вагітності 5-13 повних тижнів.
Будь яких інших доказів щодо заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди позивачем суду не надано.
З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Позивачем до стягнення з відповідача заявлені також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн на підставі: 
- договору про надання правової допомоги №4-0133 від 12.12.2025; 
- ордеру №2107635 від 12.12.2026;
- договору про надання правової допомоги №22/12/2025 від 12.12.2025;
- платіжної інструкції №62Р0-3814-С481-А00Х від 22.12.2025.
Положеннями ст. 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 1-4 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом встановлено, що в позовній заяві позивач вказав, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 30 000,00 грн, який включає:
- вивчення матеріалів справи;
- підготовку позовної заяви;
- участь у судових засіданнях.
Так, суд зазначає, що дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, тому участь у судових засіданнях адвокатом не здійснювалась.
Суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Суд наголошує на тому, що складність справи не полягає в ціні позову, а у категорії спору, а також у затрачених часі та зусиллях.
Крім того, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача.
Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.01.2023 у справі №910/7032/17.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Таким чином, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи, предметом позову, наданим адвокатом обсягом послуг, за відсутності відомостей про витрачений ним час на надання таких послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Відтак, суд дійшов висновку, що враховуючи категорію спору, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг та часткове задоволення позовних вимог, співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,  

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙТІ ІННОВАЦІЇ" (03061, місто Київ, проспект Відрадний, будинок 103, офіс 605, ідентифікаційний код 39359429) на користь Фізичної особи-підприємця Лисенко Анни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму основного боргу у розмірі 157 787 (сто п`ятдесят сім тисяч сімсот вісімдесят сім) грн 00 коп., судовий збір в розмірі 2 452 (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн 22 коп. та витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
У решті позовних вимог відмовити.
Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.
Повний текст рішення складено 18.05.2026

Суддя І.О. Андреїшина