ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Справа № 641/5034/25       Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/802/26    Доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.2 ст.149 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,
суддів -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Слобідського районного суду м.Харкова від 27 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Новосільське Ренійського району Одеської області, українки, громадянки України, із середньої освітою, неодруженої, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимої, -
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації належного їй на праві власності майна.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком - 3 роки, зобов`язавши ОСОБА_7 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» скасовано, звільнено її негайно з-під варти в залі суду.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 28 травня 2025 року по 27 січня 2026 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз: № СЕ-19/121-25/13848-ВЗ від 12 червня 2025 року в сумі 7131 грн.20 коп. та за № СЕ-19/121-25/15165-БД від 14 серпня 2025 року в розмірі 7970 грн.57 коп., а всього підлягає стягненню 15101 грн.77 коп.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 30 травня 2025 року, на майно, яке було вилучене 28 травня 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: мобільний телефон Iphone 13 Pro IMEI НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , з сім-карткою номером НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - скасовано.
На підставі ст.96-1, п.4 ч.1 ст.96-2 КК України, визнаний в якості речового доказу мобільний телефон Iphone 13 Pro IMEI НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , із Сім-карткою з номером НОМЕР_3 , що зберігаються у камері схову СУ ГУНП в Харківській області - як засіб вчинення злочину, конфісковано в дохід держави.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , на початку травня 2025 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), маючи умисел направлений на торгівлю людьми, а також на вербування осіб жіночої статі з використанням їх уразливого стану, з метою подальшої сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, за попередньою змовою у групі з невстановленими особами, переслідуючи корисливий мотив щодо незаконного збагачення за рахунок одержання кримінальних прибутків, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, через невстановлену в ході досудового розслідування особу, підшукала на території м. Харкова ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою її сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини за для чого ОСОБА_7 12 травня 2025 року близько 18 год. 37 хв. (точний час в ход досудового розслідування не встановлено), в ході телефонної бесіди з ОСОБА_10 , яка на той час перебувала за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи її уразливий стан, який був зумовлений тяжкими особистими обставинами які обмежували її здатність усвідомлювати свої дії, реалізуючи спільний з невстановленими особами умисел досягла з нею домовленості про переміщення її через державний кордон України до м. Берлін, Федеративної Республіки Німеччини для надання сексуальних послуг, тобто завербувала її з метою сексуальної експлуатації. Далі, приблизно 14 травня 2025 року (точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено) реалізовуючи спільний злочинний умисел ОСОБА_7 та невстановлена в ході досудового розслідування особа, придбали квитки на автобус сполученням «Харків-Берлін» на 16 травня 2025 року, з метою переміщення ОСОБА_9 на територію м. Берлін Федеративної Республіки Німеччини, з метою сексуальної експлуатації, та в подальшому 17.05.2025 перемістивши ОСОБА_9 у м Берлін, Федеративної Республіки Німеччини, напротязі приблизно 2-х тижнів використовували останню, з метою сексуальної експлуатації.
Крім того, ОСОБА_7 у середині травня 2025 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), маючи умисел направлений на торгівлю людьми, а також на вербування осіб жіночої статі з використанням їх уразливого стану, з метою подальшої сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, за попередньою змовою у групі з невстановленими особами, переслідуючи корисливий мотив щодо незаконного збагачення за рахунок одержання кримінальних прибутків, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, через ОСОБА_11 яка надала добровільну згоду на конфіденційне співробітництво в рамках досудового розслідування, та з якою остання домовилась здійснити торгівлю людьми у формі купівлі-продажу людини, підшукала на території м. Харкова ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою її сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, задля чого ОСОБА_7 16 травня 2025 року в період часу з 17:46 год. до 18:04 год., в ході телефонної бесіди з ОСОБА_12 , яка на той час перебувала за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 92А, використовуючи її уразливий стан, який був зумовлений тяжкими особистими обставинами які обмежували її здатність усвідомлювати свої дії, реалізуючи спільний з невстановленими особами умисел, досягла з нею домовленості про переміщення її через державний кордон України до м. Берлін, Федеративної Республіки Німеччини для надання сексуальних послуг, тобто завербувала її з метою сексуальної експлуатації.
Крім того, ОСОБА_7 у середині травня 2025 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), маючи умисел направлений на торгівлю людьми, а також на вербування осіб жіночої статі з використанням їх уразливого стану, з метою подальшої сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, за попередньою змовою у групі з невстановленими особами, переслідуючи корисливий мотив щодо незаконного збагачення за рахунок одержання кримінальних прибутків, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, через ОСОБА_11 , яка надала добровільну згоду на конфіденційне співробітництво в рамках досудового розслідування, та з якою остання домовилась здійснити торгівлю людьми у формі купівлі-продажу людини, підшукала на території м. Харкова ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з метою її сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, задля чого ОСОБА_7 20 травня 2025 року в період часу з 16:19 год. до 16:30 год., в ході телефонної бесіди з ОСОБА_13 , яка на той час перебувала за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 92А, використовуючи її уразливий стан, який був зумовлений тяжкими особистими обставинами які обмежували її здатність усвідомлювати свої дії, реалізуючи спільний з невстановленими особами умисел, досягла з нею домовленості про переміщення її через державний кордон України до м. Берлін, Федеративної Республіки Німеччини для надання сексуальних послуг, тобто завербувала її з метою сексуальної експлуатації.
Крім того, ОСОБА_7 у середині травня 2025 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), маючи умисел направлений на торгівлю людьми, а також на вербування осіб жіночої статі з використанням їх уразливого стану, з метою подальшої сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, за попередньою змовою у групі з невстановленими особами, переслідуючи корисливий мотив щодо незаконного збагачення за рахунок одержання кримінальних прибутків, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, через ОСОБА_11 , яка надала добровільну згоду на конфіденційне співробітництво в рамках досудового розслідування, та з якою остання домовилась здійснити торгівлю людьми у формі купівлі-продажу людини, підшукала на території м. Харкова ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з метою її сексуальної експлуатації на території Федеративної Республіки Німеччини, задля чого ОСОБА_7 28 травня 2025 року в період часу з 15:20 год. до 15:44 год., в ході телефонної бесіди з ОСОБА_14 , яка на той час перебувала за адресою: м. Харків, вул Плеханівська, 92А, використовуючи її уразливий стан, який був зумовлений тяжкими особистими обставинами які обмежували її здатність усвідомлював свої дії, реалізуючи спільний з невстановленими особами умисел, досягла з нею домовленості про переміщення її через державний кордон України до м. Берлін, Федеративної Республіки Німеччини для надання сексуальних послуг, тобто завербувала її з метою сексуальної експлуатації.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Слобідського районного суду м.Харкова від 27 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованим застосуванням ст.75 КК України, що потягло безпідставне та неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.149 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції не у повному обсязі врахував те, що обвинуваченою вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.149 КК України, яке є особливо тяжким злочином. Крім того, ОСОБА_7 фактично не пов`язана із соціальними інститутами, які б могли сприяти її перевихованню без тривалої ізоляції від суспільства, та обвинувачується у вчиненні чотирьох епізодів, передбачених ч.2 ст.149 КК України. Таким чином, на думку апелянта, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України, н відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також заперечення обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 щодо задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегією суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.
Разом з цим доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого заслуговують на увагу.
За змістом статей 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи роз`яснення, які містяться у п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.
У частині 3 ст. 374 КПК України зазначено про те, що висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ч.1 ст.414 КПК України).
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, а також особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченій, суд першої інстанції визнав щире каяття та відшкодування шкоди потерпілим.
Обставин, що обтяжують обвинуваченій покарання, судом не встановлено.
Крім того, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував те, що остання є особою молодого віку, відсутність цивільних позовів, відшкодування шкоди потерпілим, а також позицію представника потерпілих, який просив не застосовувати до обвинуваченої суворого покарання та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.149 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Крім того, зважаючи на низьке матеріальне становище обвинуваченої, суд першої інстанції не застосував додаткове покарання як конфіскація майна.
Разом з цим, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України та не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.
Так, судом першої інстанції не в достатній мірі врахована тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, яке, у відповідності до ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином, який посягає на основоположні права людини свободу, гідність та статеву недоторканість, вчинення ОСОБА_7 чотирьох епізодів злочинних діянь, що свідчить про систематичність її протиправної діяльності, що не дає обгрунтованих підстав вважати, що виправлення та перевихованя обвинуваченої можливе без ізоляції її від суспільства.
Крім того, обвинувачена офіційно не працевлаштована, легального джерела доходу не має, що свідчить про стійкість її протиправної поведінки та відсутність в неї наміру стати на шлях виправлення, дотримуватись загальноприйнятих норм поведінки у суспільстві, мати стабільне та законне джерело доходу і займатись суспільно корисною працею.
При цьому, обвинувачена не одружена, на утриманні неповнолітніх дітей або батьків похилого віку не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, у зв`язку з чим відсутні інші стримуючи фактори у запобіганні вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 75 КК України, не буде справедливим та не відповідатиме його меті - виправленню й попередженню вчинення обвинуваченою нових кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого безпідставно звільнив обвинувачену ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином, підвищений ступінь його суспільної небезпеки, оскільки об`єктом посягання є воля і гідність людини, її статева недоторканість, вчинення ОСОБА_7 чотирьох епізодів злочинних діянь, що свідчить про систематичність її протиправної діяльності, а також враховує особу обвинуваченої, яка раніше не судима, проте, вчинений нею злочин свідчить про її цілеспрямовану протиправну поведінку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштована, на утриманні неповнолітніх дітей не має.
Обставинами, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття та відшкодування шкоди потерпілим.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
При цьому, колегія суддів враховує, що обвинувачена є особою молодого віку, повністю відшкодувала шкоду потерпілим, а також думку представника потерпілих в суді першої інстанції, який просив не застосовувати до обвинуваченої суворого покарання та застосувати положення ст.75 КК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченій ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої ч.2 ст.149 КК України, яке буде відповідати вимогам статей 50,65 КК України, необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових правопорушень.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
При цьому, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції обвинуваченій додаткове покарання у виді конфіскації майна не призначалось, і прокурором в апеляційній скарзі не ставиться питання про призначення ОСОБА_7 такого додаткового покарання, з урахуванням положень ч.1 ст.421 КПК України, тому підстав для призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді конфіскації майна не встановлено. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк її попереднього ув`язнення, а саме з 28 травня 2025 року по 27 січня 2026 року.
Законних підстав для пом`якшення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винної та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Поряд із цим, належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - задовольнити.
Вирок Слобідського районного суду м.Харкова від 27 січня 2026 року стосовно  ОСОБА_7  в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.149 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації належного їй на праві власності майна.
Строк відбуття покарання засудженої ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного її затримання в порядку звернення вироку до виконання. 
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк її попереднього ув`язнення, а саме з 28 травня 2025 року по 27 січня 2026 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
В решті вирок Слобідського районного суду м.Харкова від 27 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий -

Судді: