ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/1607/25
Номер провадження 22-ц/818/586/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року в складі судді Маньковської О.О. по справі № 641/1607/25 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги.
Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2014 року її було прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де вона працювала до 14 травня 2021 року, про що до її трудової книжки внесено записи № 20-24.
Відповідно до наказу від 13 травня 2021 року за № 130/о її було звільнено з роботи 14 травня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. 
14 травня 2021 року між нею та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було укладено договір № 103 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками.
Згідно пунктів 2.2 та 2.3 вказаного Договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, становить 21 310,00 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 06 років 10 місяців 07 днів; розмір матеріальної допомоги становить 146 027,00 грн.
Однак умов укладеного договору про виплату матеріальної допомоги відповідач не дотримався, виплативши лише два платежі у розмірі 42 620,00 грн, отже залишок заборгованості з виплати матеріальної допомоги на теперішній час складає 103 407,00 грн. 
На вказану суму, яка мала бути сплачена до листопада 2022 року, нараховані за період з 01 листопада 2022 року по 20 лютого 2025 року інфляційні втрати у розмірі 21 465,39 грн і 3 % річних у розмірі 7164,83 грн.
Просила стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на її користь грошову одноразову допомогу в сумі 103 407,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 21 465,39 грн і 3 % річних у розмірі 7164,83 грн, а всього 132 037,22 грн, вирішити питання щодо судових витрат.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Відзив мотивовано тим, що у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, які полягають у військових діях, закритті повітряного простору над Україною та забороною авіасполучень, Наказом ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень Колективного договору на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», про видання якого були повідомлені також профспілки, що є підписантами Колективного договору. Вказаний наказ дотепер не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. З метою регулювання порядку виплати заборгованості державне підприємство направило позивачу додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування воєнного стану в Україні. Однак ОСОБА_1 , отримавши додаткову угоду, ухиляючись від виконання своїх обов`язків за договором, жодної відповіді йому не направила, підписану додаткову угоду не повернула. Крім того, заперечував проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, які не могли бути передбачені відповідачем. Крім того, згідно п. 3.2. договору підприємство повинно перераховувати працівнику матеріальну допомогу за вирахуванням обов`язкових податків і зборів, чинних на момент виплати певної частини матеріальної допомоги, щодо яких підприємство є податковим агентом. Отже, суми податків і зборів із суми матеріальної допомоги не належать позивачеві до отримання. Вважав вірною суму, з якої нараховується 3% річних та інфляційні втрати – 83 242,63 грн, та в період з 01 листопада 2022 року до 20 лютого 2025 року, 3% річних – 5760,85 грн та інфляційні втрати - 17 279,64 грн. 
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 132 037,22 грн та судовий збір у розмірі 1320,37 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із звільненням позивачки з роботи між сторонами припинились трудові правовідносини, натомість виникли суто цивільно-договірні правовідносини, які регулюються укладеним договором, умови якого щодо регулярної виплати матеріальної допомоги відповідачем не виконані. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання сплатити позивачці суму інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. 
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 31 липня 2025 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної правової оцінки укладеному між сторонами договору № 103 від 14 травня 2021 року та не встановив його справжню правову природу і зв`язок з колективним договором. На підставах, визначених законом, призупинено дію відповідних пунктів колективного договору та наказів про виплату матеріальної допомоги, тому відсутні підстави для стягнення матеріальної допомоги у розмірі 103 407,00 грн на користь позивачки. Введення правового режиму воєнного стану в Україні, скасування повітряного сполучення призвело до того, що відповідач з 24 лютого 2022 року взагалі позбавлений можливості отримувати будь-який дохід від господарської діяльності, наявні кошти були повністю вичерпані, та власні кошти у підприємства відсутні, що поставило під загрозу підтримання життєдіяльності підприємства. На даний час відповідач не в змозі виконувати свої зобов`язання, що передбачені умовами колективного договору. Судом проігноровано, що виплата матеріальної допомоги повинна здійснюватися саме звільненому працівникові та на підставі договору, форма якого затверджена колективним договором. Суми податків та зборів не можуть включатися у базу нарахування втрат від інфляції та 3 % річних.
Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу подано не було.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 28 травня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи:
ОСОБА_1 отримано 02 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 195);
Адвокатом Жаворонковою Ганною Сергіївною, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 30 вересня 2025 року (т. 1, а.с. 200);
Державним підприємством обслуговування повітряного руху України отримано в електронному кабінеті 23 вересня 2025 року (т. 1, а.с. 208). 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 липня 2014 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де вона працювала на різних посадах, що підтверджується записами № 20-24 її трудової книжки (а.с. 23-28).
На підставі наказу від 13 травня 2021 року № 130/о її було звільнено з роботи 14 травня 2021 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 26). 
14 травня 2021 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України в особі директора Харківського регіонального структурного підрозділу Украероруху був укладений договір № 103 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками (а.с. 12-14). 
Згідно пунктів 2.2 та 2.3 вказаного договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, становить 21 310,00 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 06 років 10 місяців 07 днів. Розмір матеріальної допомоги становить 146 027,00 грн.
Зі змісту п.3.1 договору вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, а залишок суми матеріальної допомоги – по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, починаючи з: 12-го місяця з дати підписання договору до повної виплати для матеріальної допомоги за п. 6.25.2 та 6.25.4 Колективного договору; 6-го місяця з дати підписання договору до повної виплати для матеріальної допомоги за п. 2.3.2 Додатку 19 Колективного договору
Також 14 травня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду №1/104 про зміну сторони в зобов`язанні до договору № 103 від 14 травня 2021 року, якою змінено підприємство з Харківського РСП Украероруху на Дніпровський РСП Украероруху (а.с. 15-16).
З метою виконання умов договору № 103 від 14 травня 2021 року було видано наказ № 383/о від 19 травня 2021 року «Про проведення виплати матеріальної допомоги», на підставі якого виплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги здійснюється рівними частинами по 21 310,00 грн у період з 14 травня 2021 року по 27 травня 2021 року, з 14 листопада 2021 року до 13 січня 2022 року, з 14 січня 2022 року по 13 березня 2022 року, з 14 березня 2022 року по 13 травня 2022 року, з 14 травня 2022 року по 13 липня 2022 року, з 14 липня 2022 року по 13 вересня 2022 року, та 1 виплату у розмірі 18 167,00 грн у період з 14 вересня 2022 року по 13 листопада 2022 року (а.с. 58).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №64 від 21 березня 2022 року призупинено дію наказів, зазначених у додатку № 1 цього наказу, зокрема, наказу № 383/о від 19 травня 2021 року (а.с. 90-93).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №141 від 30 березня 2022 року призупинено дію окремих положень колективного договору з 1 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с. 88-89).
У матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №2 до договору №103 від 14 травня 2021 року, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з ОСОБА_1 внесення змін до укладеного з нею договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачці засобами поштового зв`язку 13 квітня 2023 року, однак залишилась не підписаною (а.с.101-105).
Сторони визнають та підтверджують, що відповідачем сплачено позивачці 42 620,00 грн матеріальної допомоги, сума невиплаченої матеріальної допомоги згідно договору станом на час розгляду справи судом першої інстанції склала 103 407,00 грн (146 027,00 – 42 620,00).
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами 14 травня 2021 року укладено договір № 103 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.
Також встановлено, що відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року.
З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної допомоги, строк виплати якої настав відповідно умов договору, на суму 103 407,00 грн.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачці обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 14 травня 2021 року після звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
За таких обставин правильним є висновок суду про те, що даний договір є цивільно-правовим, і на нього не поширюється дія вищевказаного нормативного акту, який згідно частини першої статті 1 Закону визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Також апеляційний суд критично оцінює доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин, й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.
Зокрема, додаткова угода № 2 до договору № 103 від 14 травня 2021 року, якою відповідач мав намір погодити з позивачкою внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання, залишилась не підписаною ОСОБА_1 , а отже сторонами не були у встановленому пунктом 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. В свою чергу видача ДП «Украерорух» наказу № 141 від 30 березня 2022 року та наказу № 64 від 21 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 103.
Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини, й позивачка має право на виплату їй матеріальної допомоги, строк сплати якої настав ще у листопаді 2022 року, і яку їй в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.
Також необґрунтованими є і посилання відповідача на те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з наступного.
Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.
Проте договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки, однак таких вимог у цій справі не заявлено.
Між тим, статтею 617 ЦК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.
Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.
При цьому суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.
Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс-мажор посилався відповідач, колегія суддів вважає необґрунтованими його доводи щодо звільнення від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.
На підставі частини 2 статті 625 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання сплатити ОСОБА_1 суму інфляції і 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, та підстав для звільнення відповідача від обов`язку по сплаті таких сум колегія суддів також не вбачає
Щодо бази нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).
Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором.
Отже, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір утримуються податковим агентом саме при виплаті коштів, входять до розміру кожної виплати у повному обсязі, а тому підстав для зменшення загальної суми заборгованості відповідача перед позивачкою на розмір податків та зборів суд не вбачає.
До того ж, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено її позов.
Докази та обставини, на які посилається Державне підприємство обслуговування повітряного руху України в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина