Справа № 199/10568/24
(2/199/424/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

27.03.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Кріпаченко М.Д.,

за участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника третьої особи – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи – Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровська міська рада, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, –

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що ОСОБА_5 належало спірне домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 22 червня 1962 року, 21 жовтня 1970 року ОСОБА_5 продав вказане домоволодіння ОСОБА_6 на підставі угоди від 21 жовтня 1970 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 остання померла, залишила заповіт від 09 вересня 1994 року на користь ОСОБА_7 . Остання прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, після її смерті спадщину в рівних частках прийняли її чоловік ОСОБА_8 та її син – позивач. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , після смерті якого спадщину прийняв позивач. Відповідач у справі пропустив строки подання заяви про прийняття спадщини, однак не визнає спадкові права позивача. Четвертою ДДНК позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через не подання правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння на підтвердження права власності спадкодавця. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на частину спірного домоволодіння в порядку спадкування після ОСОБА_7 , а також на частику того ж домоволодіння в порядку спадкування після ОСОБА_8 .
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Дніпровську міську раду, а також витребувано докази за клопотання представника позивача.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року, постановленою без складення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.
Представник відповідача в останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, подала суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, пославшись на підтримання відповідачем позовних вимог.
Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, від представника міської ради до суду надійшли письмові заперечення проти задоволення позову, мотивовані тим, що згідно відомостей КП «ДМБТІ» ДМР спірне домоволодіння значиться як самочинно побудоване, підстави набуття ОСОБА_9 спірного домоволодіння від ОСОБА_5 відсутні через те, що розписка не є правовстановлюючим документом, спадкодавці позивача не набули права власності на спірне домоволодіння.
Третя особа Четверта ДДНК в судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.
Вислухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно копії довідки від 17 вересня 1997 року бюро технічної інвентаризації домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 згідно архівних даних та звіднооціночного акту від 1995 року обліковується за ОСОБА_5 .
Відповідно до копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 09 травня 2023 року станом на 31 грудня 2012 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на нерухоме майно – домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 не проводилась, за цією адресою значиться самочинно побудований у 1946 році дерев`яномазаний житловий будинок літ.А-1. В матеріалах інвентаризаційної справи міститься рішення виконавчого комітету АНД районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська №1403 від 12 червня 1962 року «Про закріплення за ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та дозвіл йому будівництва житлового будинку замість маломірного флігеля, тимчасову будівлю переобладнати під сарай».
Матеріали справи містять копію розписки від 21 жовтня 1970 року, складену від імені ОСОБА_5 , про отримання ним за продаж власного будинку 2500 рублів від ОСОБА_6 при свідках.
Згідно копії будинкової книги на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою вказаного домоволодіння з 17 вересня 1971 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, однак до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 склала заповіт щодо всього їй належного майна на користь ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією нотаріально посвідченого заповіту.
Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 19 грудня 1997 року №561/2 за заявою ОСОБА_10 , яка діє за дорученням ОСОБА_7 , вирішено акт прийомки житлового будинку АДРЕСА_2 затвердити, визнати право користування земельною ділянкою спірного домоволодіння, однак у зв`язку з тим, що при переході будинку А-1 мала місце «домашня угода», питання про визнання права власності на нього вирішити через суд. Викладене підтверджується копією означеного рішення виконкому, копією акту.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_5 до Четвертої ДДНК Гемай І.Т., як чоловіком спадкодавиці, та 13 серпня 1998 року позивачем, як сином, подано заяви про прийняття спадщини. Також позивачем 13 грудня 2024 року подано заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 на частині спірного домоволодіння. У відповідь на таку заяву нотаріусом тією ж датою винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачу свідоцтва про право на спадщину на частину спірного домоволодіння, що мотивовано неподання документів на підтвердження належності спадкодавиці означеного нерухомого майна. Викладе підтверджується копією свідоцтва про смерть та копіями матеріалів спадкової справи, в яких, як і в інших матеріалах цивільної справи, відсутні будь-які відомості та докази прийняття відповідачем, як спадкодавцем, спадщини після смерті ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачем, як пасинком спадкодавця, до Четвертої ДДНК подано заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину – спірне домоволодіння. 20 травня 2023 року відповідачем із пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини подано заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. На момент смерті спадкодавця із ним був зареєстрований лише позивач. 22 вересня 2012 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема на спірне домоволодіння та земельну ділянку під ним, що мотивовано недоведеністю родинних відносин між спадкодавцем і спадкоємцем. 13 грудня 2024 року державним нотаріусом винесено ще одну постанову про відмову у чиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину – на спірне домоволодіння. Відмова мотивована неподання правовстановлюючих документів, які б підтверджували належність спірного майна спадкодавцю. Викладене підтверджується копією свідоцтва про смерть та копіями матеріалів спадкової справи.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року у справі №199/5363/23, яке набрало законної сили 17 травня 2024 року, встановлено факт того, що ОСОБА_3 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_8 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою АДРЕСА_1 не менше ніж 5 років до часу відкриття спадщини. Таким цим же рішенням визнано: за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ; за  ОСОБА_3 право власності на земельної ділянки площею 0,0388 га, кадастровий номер 1210100000:01:242:0008 розташоване за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 . Копія рішення наявна в матеріалах справи.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України (в редакції 2003 року), ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про власність», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Так, за змістом ст.58 Конституції України, п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) правила книги шостої цього кодифікованого нормативного акту (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 року). Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Таким чином, враховуючи обставини спірних правовідносин сторін, обставини та підстави, з якими позивач пов`язує і обґрунтовує виникнення в нього права власності в порядку спадкування, до спірних правовідносин в частині регулювання спірних правовідносин з підтвердження прийняття ним спадщини після матері підлягають застосуванню саме положення ЦК УРСР (редакції 1963 року) та Закону України «Про власність» з урахуванням на правові позиції, викладені в п.п.5, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7. В той же час, правовідносини щодо прийняття спадщини позивачем після своєї матері регулюються нормами чинного ЦК України (в редакції 2003 року).
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Згідно ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За змістом ст.ст.2, 3, 11 Закону України «Про власність», ст.86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності – це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Суб`єктами права власності в Україні, зокрема права приватної власності, є в тому числі громадяни України.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379-381 ЦК України (в редакції 2003 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ст.ст.12, 13 Закону України «Про власність», ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема в порядку спадкування. Об`єктом права приватної власності є в тому числі квартири.
Згідно норм ст.ст.524, 529, 530 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).
Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим – день, зазначений в ст.21 цього Кодексу, – ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).
Положеннями ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
За змістом ст.ст.66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.
За змістом норм ст.ст.34, 49 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є різновидом нотаріальної дії, про відмову у вчиненні якої нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
За змістом положень ст.ст.1216-1218 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України (в редакції 2003 року) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (в редакції 2003 року). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).
В свою чергу у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262, 1264 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України (в редакції 2003 року). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Частиною 3 ст.1268 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ст.1277 ЦК України (в редакції 2003 року) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.  Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України (в редакції 2003 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.321 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Нормою ст.16 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути  визнання права.
Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України (в редакції 2003 року), в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України (в редакції 2003 року). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) в контексті ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.
Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (в редакції 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (в редакції 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Відповідно до приписів ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року 18/5 (п.113), доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути в тому числі: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17, від 20 липня 2020 року по справі №735/1521/18, від 25 листопада 2020 року по справі №631/1153/13-ц, від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 24 березня 2021 року по справі №202/2792/19, від 07 квітня 2021 року по справі №701/472/19, від 02 грудня 2021 року по справі №573/2246/20, від 22 лютого 2023 року по справі №678/1119/21, від 17 травня 2023 року по справі №388/383/18, від 28 червня 2023 року по справі №303/1176/17, від 12 липня 2023 року по справі №630/1118/21.
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по справі, то позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування після смерті матері та вітчима, вказавши єдиним відповідачем по справі брата вітчима. При цьому в ході розгляду справи з наявних у ній доказів не підтверджено тієї обставини, що саме відповідач є тим спадкоємцем і після смерті матері позивача, і після смерті вітчима позивача, який прийняв спадщину після таких обох спадкодавців у передбачені законом (ЦК УРСР в редакції 1963 року та ЦК України в редакції 2003 року) порядку, строки та спосіб. Більш того, в тексті копії заяви відповідача, що міститься у спадковій справі після смерті ОСОБА_8 , такий відповідач безпосередньо вказує про пропуск ним встановленого законом строку для прийняття спадщини. Відтак, з викладеного слідує, що ОСОБА_4 , на відміну від відповідної територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування, який бере участь у а справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, не є належним відповідачем, що, в свою чергу, є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні даного позову не залежного від обґрунтованості та доведеності інших складових предмету доказування у справі.
Таким чином, суд приходить до висновку про пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача, що унеможливлює задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем в ході розгляду справи відшкодуванню їй не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 58, 124 Конституції України, ст.ст.48, 86, 524, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.34, 49, 55, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.2, 3, 11, 12, 13 Закону України «Про власність», ст.ст.5, 11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1277, 1296, 1297 п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

 
ВИРІШИВ:

 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: 51161, Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Шевченківка), треті особи – Четверта дніпровська державна нотаріальна контора (ЄДРПОУ 02890966; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), Дніпровська міська рада (ЄДРПОУ 26510514; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), про визнання права власності в порядку спадкування за законом – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко