ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Київ
справа № 623/3391/16-к
провадження № 51-1942км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Галкіно Хабаровського краю РФ, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 27 лютого 2015 року до 03 березня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він без передбаченого законом дозволу придбав вогнепальну зброю - бойовий пістолет системи «Макарова» з трьома магазинами та 25 бойових патронів та носив їх при собі до моменту вилучення правоохоронцями 27 лютого 2015 року.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
На обґрунтування касаційних вимог захисник зазначає, що попри відсутність фактичної легалізації зброї та боєприпасів засуджений здійснював перевезення гуманітарної допомоги в зоні АТО в умовах особливого періоду та небезпеки бойового зіткнення з ворогом, що має ознаки стану крайньої необхідності. Акцентує, що незастосування ч. 1 ст. 43-1 КК, яка скасовує кримінальну протиправність дій засудженого, до кримінально правових ситуацій, які виникли раніше, становитиме порушення ч. 1 ст. 5 КК та ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вважає, що за наведених обставин в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- захисник підтримала вимоги касаційної скарги та просила її задовольнити;
- прокурор заперечила касаційну скаргу захисника та просила відмовити у її задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
На переконання захисника, ОСОБА_7 діяв у стані крайньої необхідності та виконував обов`язок щодо захисту Вітчизни, а тому у діях засудженого відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Колегія суддів не погоджується з наведеними аргументами.
Під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції було встановлено, що під час зупинки транспортного засобу на 630 км автодороги Київ-Харків-Довжанський у ОСОБА_7 , який представився як ОСОБА_8 , було виявлено вогнепальну зброю з трьома пістолетними магазинами та 25 патронів.
Висновком судово-балістичної експертизи було підтверджено належність пістолета до вогнепальної зброї, а патронів - до бойових припасів. До того ж було вказано про те, що пістолет заводського способу виробництва із подальшою переробкою, яка виразилась у встановленні саморобного нарізного ствола з можливістю використання глушника.
Як зазначено в оскаржуваному вироку, ОСОБА_7 без визначеного законодавством дозволу придбав та носив при собі вогнепальну зброю та боєприпаси, які він, представившись анкетними даними іншої особи, видав працівникам міліції.
В ході судового розгляду засуджений свою вину не визнавав, однак підтвердив факт носіння при собі виявленої зброї та боєприпасів. Зазначав, що пістолет та патрони йому видали в штабі ДУК «Правий сектор», а в день події він з іншими членами цієї організації перевозили гуманітарну допомогу. Вважав, що вказані предмети видано йому на законних підставах, а тому носив їх відкрито.
Проте версія засудженого не знайшла свого підтвердження.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив відсутність будь-яких документів, які б підтверджували наявність правових підстав перебування зброї та боєприпасів у ОСОБА_7 або ж виконання ним завдання, пов`язаного із супроводом гуманітарного конвою або ж факту перебування в бойовому чи розвідувальному виході.
Апеляційний суд підставно звернув увагу на той факт, що виданий засудженим пістолет зазнав переробки із встановленням на ньому глушника звуку пострілів. Також було підроблено копію посвідчення ГО «Правий сектор» на ім`я ОСОБА_8 із фотознімком ОСОБА_7 , яке останній пред`явив правоохоронцям.
Сторона захисту впродовж усього судового розгляду не надала жодних доказів на підтвердження своєї версії подій.
Не знаходять свого підтвердження і аргументи захисту про перебування ОСОБА_7 у стані крайньої необхідності.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 КК не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.
Висуваючи версію про обставини, які усувають кримінальну караність діяння, як-от стан крайньої необхідності, особа повинна навести конкретні факти на підтвердження перебування у такому стані з посиланням на відповідні докази.
У цьому кримінальному провадженні не було встановлено, що засуджений діяв у стані крайньої необхідності. Адже зупинку транспортного засобу поза зоною проведення АТО (бойових дій) (на автодорозі) здійснили працівники міліції, яким ОСОБА_7 не лише представився іншою особою, а й надав посвідчення на ім`я іншої особи з вклеєною його фотокарткою.
Захист не вказує, за наведених обставин, яка саме небезпека і кому загрожувала, а придбання та носіння зброї і боєприпасів засудженим без передбаченого законом дозволу повністю охоплюється складом кримінального правопорушення, за яке його засудженого.
Також з огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення Суд не вбачає у цьому провадженні можливості застосувати положення ст. 43-1 КК.
Таким чином, за результатами касаційного розгляду колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому оскаржуване судове рішення потрібно залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2   ОСОБА_3