ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/7238/24 пров. № А/857/10481/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №500/7238/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії,
суддя в 1-й інстанції – Осташ А. В.,
дата ухвалення рішення – 16 січня 2025 року, 
місце ухвалення рішення – м.Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 16 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, в якому просила зобов`язати УДМС в Тернопільській області повторно розглянути її заяву від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року позов задоволено. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області в особі структурного підрозділу - Заліщицького сектору повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти відповідне рішення, з врахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення суду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні та одним із таких територіальних органів є УДМС у Тернопільській області, територіальних підрозділів - Заліщицький сектор УДМС у Тернопільській області. Зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку зі зверненням 20 січня 2022 року позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну до Заліщицького сектору УДМС у Тернопільській області, прийнятим Заліщицьким сектором рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 02 березня 2023 року №61154300018552/3, яке було скасоване рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року №500/1254/23 та наданою УДМС у Тернопільській області 28 серпня 2024 року за вих. №С-51/6/6101-24/6101.9/67-24 відповіддю-роз`ясненням за результатами розгляду заяви позивачки від 30 липня 2024 року. На думку апелянта, позовна заява із вимогою позивачки до УДМС у Тернопільській області щодо повторного розгляду її заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну від 20 січня 2022 року є безпідставною, необґрунтованою і такою, що не свідчить про порушення її прав саме відповідачем. Крім того, у позовній заяві відсутні обставини, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу позивачки, за захистом якого вона звернулася. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Петровськ Саратовської області, є громадянкою російської федерації.
Позивачка з 30 серпня 2016 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем міста Заліщики Заліщицького району Тернопільської області, громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
20 січня 2022 року позивачка звернулася до Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, до якої додала ряд документів, серед яких копія паспорта громадянина російської федерації, копія свідоцтва про шлюб.
02 березня 2023 року в.о.начальника Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області прийнято рішення №6115430008552/3 “Про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну”, яким відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України “Про імміграцію”.
Позивачка не погоджуючись з таким рішенням та вважаючи його протиправним, звернулася у суд.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року, відмовлено у позові ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року скасовано, а справу №500/1254/23 направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.
За наслідками повторного розгляду справи рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі №500/1254/23, яке набрало законної сили, позов задоволено повністю, визнано протиправними дії Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області, які полягають у неналежному розгляді заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію на Україну та визнано протиправним та скасовано рішення Заліщицького сектору Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 02 березня 2023 року №6115430008552/3 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну.
29 липня 2024 року позивачка звернулась до УДМС з проханням повторно розглянути заяву від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію, проте відповідач листом від 28 серпня 2024 року відмовив у задоволенні прохання позивачки.
Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що суперечить рішенню суду, яке набрало законної сили, позивачка звернулась у суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що судом було скасовано відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а іншого рішення не прийнято, що свідчить про те, що заява позивача залишилась невирішеною, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області в особі структурного підрозділу - Заліщицького сектору повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти одне із двох допустимих рішень: про задоволення заяви та надання дозволу на імміграцію або про відмову в наданні дозволу на імміграцію.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
За змістом ч.1 ст.33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ч.2 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно зі ст.1 Закону України “Про імміграцію” №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі- Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
За змістом ст.4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.
Квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів:
1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;
2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, подружжя таких осіб, їхні діти, які не досягли 18 років, - у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;
3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;
4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;
5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;
6) чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження;
8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;
9) особи, які прослужили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України три і більше років;
10) особи, які служили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби) і були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби;
11) особи, зазначені в частинах четвертій - дванадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за умови безперервного проживання на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом останніх п`яти років.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:
1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;
2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;
3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України);
4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;
5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;
6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
Відповідно до ст.10 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.
При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначають норми Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі – Порядок №1983).
Згідно з п.9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужби відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
За змістом п.14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію реалізується шляхом всебічної перевірки документів, під час якої можуть бути затребувані інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України “Про імміграцію”, а також запросити для бесіди заявника чи інших осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі №500/1254/23 встановлено незаконність дій Заліщицького сектору УДМС України в Тернопільській області, які полягають у неналежному розгляді заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію на Україну та визнано протиправним та скасовано рішення Заліщицького сектору Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 02 березня 2023 року №6115430008552/3 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Ч.4 ст.78 КАС України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже не підлягає додатковому доказуванню та обставина, що структурним підрозділом УДМС в Тернопільській області неналежним чином здійснено розгляд заяви позивачки. 
Разом з тим, зі змісту судового рішення у справі №500/1254/23 від 23 квітня 2024 року вбачається, що питання зобов`язання вчинення дій (зобов`язання повторно розглянути її заяву від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну) не було предметом дослідження, оскільки позивач таких позовних вимог не заявляла, а суд не виходив за межі позовних вимог.
Таким чином, після встановлення протиправності рішення від 02 березня 2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 , остання 30 липня 2024 року звернулась до УДМС в Тернопільській області із заявою про повторний розгляд її заяви від 20 січня 2022 року, однак відповідач листом від 28 серпня 2024 року відмовив у повторному розгляді заяви позивачки. 
Так, зі змісту відмови відповідача вбачається, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі №500/1254/23 не зобов`язано УДМС в Тернопільській області до вчинення дій, а тому у відповідача не було підстав для повторного розгляду заяви позивачки від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно досліджено матеірали справи №500/1254/23 та встановлено, що Заліщицький сектор УДМС у Тернопільській області обмежився лише спілкуванням з заявницею при отриманні заяви 20 січня 2022 року та перевірки правильності внесення до неї відомостей, наданням відповідних запитів до контролюючих та правоохоронних органів, визначених у Порядку №1983 та отриманням від них відповідей. При цьому, оскільки заява ОСОБА_1 розглядалася більше року (надання адміністративної послуги тимчасово було зупинено), то такі запити направлялися двічі, а то й тричі. Додаткової інформації орган УДМС не з`ясовував, не досліджував, заявницю для надання пояснень не запрошував, що може свідчити про необґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, прийняття такого без урахування особи іммігранта, її способу життя та поведінки, конкретних обставин та наслідків такого рішення для іммігранта, зважаючи на те, що заявниця перебуває тривалий час у шлюбі з громадянином України, на час його прийняття відповідач не мав конкретних доказів та фактів (у тому числі отриманих від управлінь Служби безпеки України), що дії позивачки загрожують національній безпеці України. Крім того, листи Управління Служби безпеки України в Тернопільській області не видавати такий дозвіл носять обов`язковий та безальтернативного характер, містять лише рекомендацію, яка в свою, чергу не вказує на наявність інформації про ті чи інші дії позивачки, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні. На користь висновку суду щодо необхідності доведення належними доказами наявності обставин, що свідчать про те, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, свідчить і те, що постановою Кабінету Міністрів України №58 від 19.01.2024 (чинна з 25.01.2024) внесено зміни до Порядку №1983, у тому числі до пункту 14, та визначено, що у разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України “Про імміграцію” та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення). Тобто законодавець унормував необхідність документального підтвердження підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Згаданою постановою Кабінету Міністрів України №58 від 19.01.2024 доповнено пункт 14 Порядку №1983 абзацом такого змісту: “У разі коли у визначений строк відповідь щодо результатів перевірки, зазначеної в абзаці другому цього пункту, не отримана, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу приймається відповідно до пункту 16 цього Порядку та в межах строків, визначених частиною дванадцятою статті 9 Закону України “Про імміграцію”.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, згаданий абз.2 п.14 Порядку №1983 (у редакції від 19 січня 2024 року) вказує, що МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, тобто за новою редакцією Постанови №1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу має прийматися у визначений строк, навіть якщо результати перевірок від правоохоронних органів не надійшли. Територіальні органи УДМС мають у повній мірі реалізовувати наданні їм функції шляхом самостійної всебічної перевірки даних про особу заявника."
Враховуючи усе наведене вище, можна дійти висновку про те, що фактично після скасування в судовому порядку рішення Заліщицького сектору Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 02 березня 2023 року №6115430008552/3 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну заява позивачки залишається невирішеною, а тому відповідач зобов`язаний розглянути заяву позивачки від 20 січня 2022 року та прийняте одне з рішень, визначених Порядком №1983.
Колегія суддів не приймає до уваги покликання скаржника на пропуск строку звернення до суду, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли після отримання відмови від 28 серпня 2024 року, що свідчить про те, що такий строк не пропущений. 
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судом було скасовано відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а іншого рішення не прийнято, що свідчить про те, що заява позивача залишилась невирішеною, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області в особі структурного підрозділу - Заліщицького сектору повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 січня 2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти одне із двох допустимих рішень: про задоволення заяви та надання дозволу на імміграцію або про відмову в наданні дозволу на імміграцію.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №500/7238/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 08 травня 2026 року.