УХВАЛА

30 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/1790/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод технологічного обладнання»,
про стягнення 998 811,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (далі - ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат», позивач, скаржник) 20.04.2026 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 у справі №904/1790/25 скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 у цій справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №904/1790/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.
З матеріалів касаційної скарги та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод технологічного обладнання» (далі - ТОВ «Дніпровський завод технологічного обладнання», відповідач) неустойки в розмірі 998 811,00 грн, з них: 881 991,00 грн пеня, 116 820,00 грн штраф. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного здійснення поставки товару за договором.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 18.09.2025 у справі №904/1790/25 позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача 858 319,99 грн пені; в частині стягнення пені та штрафу в загальному розмірі 140 491,01 грн, провадження у справі закрив у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем порушено строки поставки попередньо оплаченого товару за договором; в процесі розгляду справи, за наслідками підписання сторонами мирової угоди, яка не була в установленому порядку подана на затвердження судом, відповідач сплатив на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 140 491,01 грн, що є підставою для закриття провадження у справі.
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 12.03.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2025 у справі №904/1790/25 скасував; ухвалив у справі нове рішення, яким закрив провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 118 000,00 грн пені та 22 491,01 грн штрафу; у задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» до ТОВ «Дніпровський завод технологічного обладнання», а саме про стягнення 763 991,00 грн пені та 94 328,99 грн штрафу - відмовив.
Апеляційний господарський суд виходив з того, що цей випадок є винятковим і звернув увагу на наявність підстав для зменшення розміру неустойки на 85.94%, а саме до 140 941,01 грн, з яких 118 000,00 грн пені та 22 491,01 грн штрафу, в решті вимог 763 991,00 грн пені та 94 328,99 грн штрафу відмовив; натомість, місцевий господарський суд належного аналізу сукупності цих факторів у справі не надав, чим порушив норми матеріального права; під час розгляду справи відповідачем сплачено 140 941,01 грн штрафних санкцій, з яких 118 000,00 грн пені та 22 491,01 грн штрафу, то провадження у справі в цій частині підлягає закриттю через відсутність спору. 
Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина перша статті 17 ГПК України.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.
За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у справі №904/1790/25 є стягнення неустойки у сумі 998 811,00 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 1 514 000,00 грн). 
Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. 
Суд зауважує, що підстави касаційного оскарження передбачені частиною другою статті 287 ГПК України не є тотожними з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, якими регламентовано випадки можливості касаційного оскарження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, випадки касаційного оскарження не є тотожними з підставами касаційного оскарження.
У частині четвертій статті 11 ГПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Разом з тим Суд також враховує позицію, висловлену ЄСПЛ в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій за пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі є передбачуваним.
ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» у касаційній скарзі викладає обставини справи, із посиланням на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: не врахування висновку щодо застосування статті 526 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №755/6962/19 та щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №920/456/17, а також за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування приписів статті 613 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, вважає, що наразі існують підстави для перегляду постанови Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 у справі №904/1790/25 у касаційному порядку. 
Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України не є доводами, які у розумінні підпунктів «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, підтверджують наявність випадків на право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.
При цьому, Судом взято до уваги: предмет позову, підстави заявлених позовних вимог, обставини справи, нормативно правове регулювання спірних правовідносин, складність справи та факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, скаржник не продемонстрував наявність виключних випадків, які за положеннями ГПК України могли вимагати касаційного перегляду справи. 
Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. При цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.
Суд зазначає, що незгода із судовим рішенням апеляційного господарського суду не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.
Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник не зазначив жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, які передбачають випадки касаційного оскарження як виключення із загального правила, з огляду на те, що ця справа з ціною позову, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Отже випадки, з яких би вбачалось необхідність перегляду цієї справи Верховним Судом, у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 у справі №904/1790/25, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 у справі №904/1790/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов