Справа № 182/3437/25
Провадження № 2/0182/1173/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

21.04.2026 року        м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, -

В С Т А Н О В И В:
Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що 06 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 459. Від шлюбу подружжя мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28 вересня 2018 року відповідачкою до позивача було подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, яка, на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року по справі № 182/7319/18, була повернута позивачу. 28.09.2018 року ОСОБА_3 також подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була відкликана і. на підставі ухвали суду від 18.10.2018 року, була повернута. Однак, вже через місяць після повернення судом ОСОБА_3 заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, остання повторно звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу та 10.12.2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі № 182/8749/18 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15.11.2018 року. Проте, з моменту винесення судового наказу, до 06.01.2021 року ОСОБА_3 не пред`являла судовий наказ до виконання, оскільки в цьому не було потреби, оскільки позивач проживав разом з відповідачкою та їхнім сином однією сім`єю, утримував сина та дружину, сторони вели спільне господарство. В грудні 2020 року подружжя посварилось, через що ОСОБА_3 подала до виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження, на підставі виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області судового наказу по справі № 182/8749/18 та 06 січня 2021 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження АСВП № 64050095 з примусового виконання пред`явленого вищезазначеного судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина. 09.02.2021 року ОСОБА_2 було подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, та Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2021 року було відкрито провадження по справі № 182/763/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. 22.04.2021 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява по справі № 182/763/21, в якій остання просила суд надати строк в три місяці для примирення. В травні 2021 року подружжя примирилось і після примирення, 25.05.2021 року, ОСОБА_3 подала до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) заяву про повернення судового наказу без подальшого його виконання, на підставі чого, 01.06.2021 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Однак, у зв`язку із зим, що сторони забули повідомити суд про примирення, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.06.2021 року по справі № 182/763/21 шлюб між сторонами було розірвано. 30.06.2021 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_3 надійшла заява про перегляд заочного рішення від 23.06.2021 року, в якій остання просила скасувати заочне рішення по вказаній справі, яким було розірвано шлюб між сторонами та 12.10.2021 року ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.10.2021 року по справі № 182/763/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було залишено без розгляду. Напочатку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач, відповідач та їхній спільний син ОСОБА_4 переїхали з м.Нікополі до с.Кущівка Дніпровського району Дніпропетровської області та оселились у рідних батьків позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 12.08.2022 року ОСОБА_4 – син сторін - був зареєстрованим як внутрішньо-переміщена особа. У довідці визначено його фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, через деякий час, подружжя припинило спільне проживання і ОСОБА_3 подала до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву про розірвання шлюбу. 22.11.2024 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/5202/24 було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . При цьому, з серпня 2022 року по 08 березня 2025 року син сторін по справі ОСОБА_4 проживав з батьком ОСОБА_2 , дідусем та бабусею, що підтверджується, зокрема, довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Починаючи з листопада 2023 року по січень 2025 року, ОСОБА_3 інтересу до дитини не проявляла, не навідувала, ініціативи у спілкуванні не проявляла, самостійно хлопчику не телефонувала, матеріальної допомоги на забезпечення потреб дитини не надавала. В грудні 2024 року, з огляду на мінливу та безвідповідальну поведінку матері хлопчика щодо рідного сина, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом з ним. 22.01.2025 року рішенням Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 13 було затверджено висновок про визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком. 12.02.2025 року рішенням Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 44 визначено порядок спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином. 08.03.2025 року ОСОБА_3 вирішила зустрітись з сином, дотримуючись положень рішення № 44, ОСОБА_2 не заперечував проти цього. Однак, 08.03.2025 року, після 15 год. 00 хв., ОСОБА_3 , порушуючи рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 13 від 22.01.2025 року та № 44 від 12.02.2025 року, не повернула дитину батькові ОСОБА_2 , що фактично свідчить про те, що ОСОБА_3 було самовільно змінено місце проживання ОСОБА_4 . В цей же день, 08.03.2025 року, ОСОБА_2 звернувся до відділення № 4 Дніпровського районного управління поліції № 2 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою з приводу порушення ОСОБА_3 виконання рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 13 від 22.01.2025 року. 17.03.2025 року ОСОБА_2 було подана заява про зміну предмету позову по справі № 182/7462/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Виконавчий комітет Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком. У даній заяві про зміну предмету позову позивач просив суд заявлені позовні вимоги по цивільній справі № 182/7462/24 доповнити вимогою про відібрання малолітнього ОСОБА_4 у матері ОСОБА_3 та повернути дитину ОСОБА_2 . 18.03.2025 року ОСОБА_2 було подано звернення до виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області щодо наявності підстав для складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.184 КУПАП України відносно ОСОБА_3 . Тобто, станом на подання позову до суду, дитина досі проживає з матір`ю, яка відмовляється добровільно повертати дитину батькові. Натомість, 01.04.2025 року відповідачка подала до Нікопольського ВДВС у Нікопольському районі Дніпропетровської області заяву про повторне пред`явлення виконавчого документу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В даній заяві ОСОБА_3 просила нарахувати заборгованість по аліментам з 01.06.2021 року по 30.06.2022 рік; за період з 01.07.2022 року по 01.03.2025 року - заборгованість не нараховувати, у зв`язку із проживанням дитини у батьків ОСОБА_2 ; з 01.03.2025 року аліменти нараховувати у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до повноліття дитини. В той же день, державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 77672596 та 02.04.2025 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, копія якої направлена на виконання до місця роботи позивача – в АТ «НЗФ». Вищезазначені обставини підтверджуються відповіддю Нікопольського ВДВС у Нікопольському районі Дніпропетровської області ПМУ МЮ (м.Одеса) від 23.04.2025 року № 116394. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам по виконавчому документу № 2/0182/451/20І8 (справа № 182/8749/18) по виконавчому провадженню ЛСВП № 77672596, ОСОБА_2 була нарахована заборгованість у розмірі 55 197 грн. 19 коп. за період з 01.06.2021 року по 30.06.2022 року. Однак, представник позивача вважає, що заборгованість по аліментах виникла не з вини ОСОБА_2 . Крім того, з 01.06.2021 року по 30.06.2022 року позивач матеріально утримував сина, проживав разом з ним та відповідачкою за однією адресою як сім`я та вів з нею спільне господарство. Таким чином, враховуючи вищевикладене, представник позивача звернулась до суду та просить ухвалити рішення, яким звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період 01.06.2021 року по 30.06.2022 року, включно.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.77-78).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином, своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористалась та 30 вересня 2025 року на адресу суду від її представника ОСОБА_8 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. 
У відповідності до вимог чинного законодавства батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, перебування сторін у шлюбі не звільняє позивача від сплати аліментів за судовим наказом від 10.12.2018 року, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі № 182/8749/18. До того ж, позивач, знаючи про видачу такого судового наказу, з метою його виконання, міг самостійно звернутись із відповідною заявою за своїм місцем роботи, тим самим виконувати судовий наказ в добровільному порядку і не чекати, коли відповідач подасть такий наказ на примусове виконання. Натомість, жодних дій зі сторони позивача щодо його виконання зроблено не було. При цьому, судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень, у порядку, встановленому законом. У разі видачі судового наказу, відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу (ч.8 ст.70 ЦПК України ). У разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу, протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання, судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу, відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі (ч.1 ст.172 ЦПК України ). Позивач, знаючи про видачу судового наказу, заяв про його перегляд не подавав, а тому, відповідно, заперечень щодо його виконання не мав, проте, жодних дій, з метою його добровільного виконання, не вживав, тож відповідач мала право подати відповідну заяву про примусове виконання такого наказу у будь-який момент. Як уже було зазначено вище, судовий наказ виконується аналогічно судовому рішенню. Тож, згідно ч.3 ст.431 ЦПК України, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стаття 7 Закону України «Про виконавче провадження» містить положення про добровільне виконання рішень про стягнення періодичних платежів, згідно з частиною 1, якої, виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику, відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, представник відповідача пред`явлені позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.85-88).

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача на адресу суду надала відповідь на відзив, згідно якої посилається на обставини, викладенні в позовній заяві. Окрім цього, представник позивача вважає, що у даній справі наявні істотні та поважні причини, що за правилами ч.2 ст.197 СК України, можуть бути підставою для звільнення її довірителя від заборгованості по аліментам за період з 01.06.2021 року по 30.06.2022 року, оскільки виникнення заборгованості відбулось не з вини позивача та, до того ж, сторони проживали спільно, як дружина так і син, перебували на утриманні позивача. Таким чином, на підставі викладеного, позовні вимоги підтримують та на задоволенні позову наполягають (а.с.92-95).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод”, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, сторони в період з 06 вересня 2014 року по 23.06.2021 року, перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.14, 27). Від шлюбу подружжя мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15). 10.12.2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі № 182/8749/18 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15.11.2018 року (а.с.21-22), внаслідок чого 06 січня 2021 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження АСВП № 64050095 з примусового виконання пред`явленого вищезазначеного судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина. Проте, як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2021 року стягувач, а в рамках даної справи, - відповідачка по справі, подала до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) заяву про повернення судового наказу без подальшого його виконання та, на підставі чого 01.06.2021 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому, вже 01.04.2025 року, відповідачка подала до Нікопольського ВДВС у Нікопольському районі Дніпропетровської області заяву про повторне пред`явлення виконавчого документу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій зазначила, що нараховувати заборгованість по аліментам слід за період з 01.06.2021 року по 30.06.2022 рік, а за період з 01.07.2022 року по 01.03.2025 року - заборгованість не нараховувати у зв`язку із проживанням дитини у батьків ОСОБА_2 ; з 01.03.2025 року аліменти нараховувати у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до повноліття дитини. 

Як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, з підстав звернення до суду з даним позовом, представник позивача вважає, що заборгованість, яка виникла у її довірителя з підстав, які від нього не залежать, оскільки позивач належним чином виконував покладені на нього обов`язки щодо утримання дитини, бо в період з 01.06.2021 року по 30.06.2022 року він проживав разом з сином та відповідачкою по справі як сім`я та вели спільне господарство.

Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У §54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно статтей 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України).
Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.187 СК України, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.
Така заява може бути ним відкликана.
На підставі заяви одного з батьків, аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.
Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.
Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилось їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном (ч.1 ст.195 СК України).
Згідно ч.4 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору, - судом.
Відповідно до ст.197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.
За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Постановою Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може за передбачених статтею 197 Сімейного кодексу України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

В силу ч.3 ст.2, ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності.
За приписами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).
У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник, в обґрунтування позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання дитини, посилаються на те, що заборгованість виникла не з вини боржника, тобто, в даному випадку, - позивача, що й стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Водночас, суд зауважує, що, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, а також, з урахуванням поданого відзиву, з посиланням на обставини щодо безпідставності заявлених вимог, зокрема, заборгованість зі сплати аліментів, від якої позивач просить його звільнити, нарахована за період з 01.06.2021 року по 30.06.2022 року, тобто, саме за той період, в якому обов`язкові платежі позивача як боржника проведені не були, що, в даному випадку, може свідчити про факт ухилення безпосередньо позивача від покладеного обв`язку на нього. Зокрема, позивач як боржник, з часу видачі судового наказу, не позбавлений був можливості виконувати рішення в добровільному порядку, шляхом звернення до свого роботодавця з питанням або з клопотанням про здійснення відрахувань по аліментам із його заробітної плати, як це передбачено ч.1 ст.187 СК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку, що викладені та заявлені вимоги в позовній заяві не знайшли свого підтвердження, належними та допустимими доказами не доведено, що всі посилання в позові на обставини ґрунтуються на суб`єктивній думці особи боржника, тобто, позивача по справі, нічим не доведені, а викладенні підстави щодо звільнення від сплати заборгованості полягають лише в тому, що заборгованість виникла не з вини позивача, що, в даному випадку, з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема. ст.187 СК України, яка наділяє особу (одного з батьків) правом на звернення за місцем роботи з заявою щодо відрахування відповідного розміру стягуваних аліментів, на підставі рішення суду. 

Тому, з підстав, викладених вище, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. 
Керуючись ст.180-182, 183 СК України, ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд - 
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - відмовити. 

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:	  	І.  О.  Кобеляцька-Шаховал