ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"24" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/2431/25	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом виконувача обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси
в інтересах держави в особі:
1) Одеської міської ради (65026, Одеська обл., м. Одеса, пл. Біржова, буд. 1; код ЄДРПОУ 26597691),
2) Південного офісу Держаудитслужби (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83; код ЄДРПОУ 40477150)
до відповідачів:
1) Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «ВУЗІВСЬКИЙ» (65088, Одеська обл., м. Одеса, вул. Наукова, буд. 60-а; код ЄДРПОУ 35303304),
2) Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» (65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 16; код ЄДРПОУ 26209430),
про визнання недійсним договору та стягнення 3 238 466,12 грн;
представники учасників справи:
від прокуратури - Бойчук М. М.,
від позивача-1 - не з`явився,
від позивача-2 - не з`явився,
від відповідача-1 - не з`явився,
від відповідача-2 - не з`явився,

Суть спору.
Виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - позивач-1, Міська рада) та Південного офісу Держаудитслужби (далі - позивач-2) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «ВУЗІВСЬКИЙ» (далі - відповідач-1, КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ»), Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» (далі - відповідач-2, ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР»), в якому просить суд:
1) визнати недійсним Договір № 25 від 09.01.2018, укладений між КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» та філією «ОДЕСЛІФТ» ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» за результатом проведення відкритих торгів UA-2017-12-01-002641-c, предмет закупівлі ДК 021:2015: 50750000-7 - Послуги з технічного обслуговування ліфтів на загальну суму 3 191 979,74 грн, як такий, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу останнього;
2) стягнути з ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» на користь КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» 3 238 466,12 грн, а з КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» одержані ним за рішенням суду у цій справі 3 238 466,12 грн - в дохід держави.

Процесуальні дії суду. Заяви та клопотання учасників справи.
Ухвалою від 25.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/2431/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.07.2025, запропоновано відповідачу-1 та відповідачу-2 у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзиви на позовну заяву.
23.06.2025 Прокурор подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив суд:
1) накласти арешт на грошові кошти, які належать ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» у межах суми позовних вимог на загальну суму 3 238 466,12 грн;
2) накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», у межах суми позову 3 238 466,12 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
Ухвалою від 25.06.2025 суд задовольнив заяву Прокурора про вжиття заходів забезпечення позову.
09.07.2025 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача-2 щодо позову Прокурора (т. 2 а.с. 33-35).
Того ж дня від представника позивача-2 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
10.07.2025 представник відповідача-2 подав до суду відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 45-54) та клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Верховним Судом справи № 922/3456/23.
15.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача-1 (т. 2 а.с. 73-81).
17.07.2025 Прокурор подав до суду відповідь на відзиви відповідача-1 та відповідача-2 (т. 2 а.с. 88-93; 103-108).
Ухвалою від 23.07.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача-2 про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи № 922/3456/23.
05.01.2026 до суду надійшло клопотання представника відповідача-2 про поновлення провадження у справі, яке було мотивовано завершенням розгляду Верховним Судом справи № 922/3456/23 із ухваленням відповідної постанови від 19.12.2025.
Ухвалою від 15.01.2026 суд задовольнив клопотання представника відповідача-2 про поновлення провадження у справі, призначив підготовче засідання на 11.02.2026 та запропонував учасникам справи до 09.02.2026 подати письмові пояснення, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
26.01.2026 та 09.02.2026 від представників відповідачів -1, -2 до суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 142-145; 161-162).
Ухвалою від 11.02.2026, яку занесено до протоколу судового засідання, суд за усним клопотанням Прокурора відклав підготовче засідання на 23.02.2026.
Ухвалою від 23.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2026. Ухвалу занесено до протоколу судового засідання.
13.03.2026 Прокурор подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23.
Судове засідання, призначене на 16.03.2026, не відбулося через збій у роботі підсистеми відеоконференцзв`язку (ВКЗ).
Ухвалою від 18.03.2026 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання призначено на 15.04.2026.
06.04.2026 Прокурор подав до суду аналогічне клопотання про зупинення провадження у справі, що і 13.03.2026. Водночас просив повернутися до стадії підготовчого провадження у справі.
Ухвалою від 15.04.2026, яку занесено до протоколу судового засідання, суд відмовив у задоволенні клопотання Прокурора про зупинення провадження у справі. Мотивом для відмови стало те, що 08.04.2026 ухвалою Великої Палати Верховного Суду справу № 910/20111/23 було повернуто відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. Крім того, суд врахував процесуальну неможливість зупинення провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України на стадії розгляду справи по суті (ч. 3 ст. 195 ГПК України).
У судовому засіданні 15.04.2026 Прокурор просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Інші учасники справи (їх представники) у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
15.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 24.04.2026.
24.04.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Стислий виклад позицій та доводів учасників справи.
В обґрунтування позову Прокурор посилається на встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави з огляду на з`ясування того факту, що спірний договір є укладеним за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, зокрема, ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», у зв`язку з чим Прокурор вважає, що даний правочин має бути визнаний недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу відповідача-2, із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Позиція відповідачів-1 та -2 у справі є аналогічною, вони заперечують проти задоволення позову з тих підстав, що отримані ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР» за спірним договором грошові кошти не є коштами державного або місцевого бюджету, і одночасно не є коштами комунального підприємства, отриманими від його господарської діяльності, а є коштами фізичних осіб. Відповідачі зазначають, що Прокурором не надано жодного доказу перерахування відповідачем-1 на рахунок відповідача-2 грошових коштів в сумі 3 238 466,12 грн за спірним договором, або ж доказів того, що сторонами було змінено встановлений договором порядок розрахунків у спосіб оплати безпосередньо населенням на оплату за рахунок грошових коштів КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ». Крім того, відповідачі покликаються на недоведеність Прокурором підстав для захисту інтересів держави в особі позивачів -1, -2 у спірних правовідносинах, а також на обрання ним неефективного способу захисту, який жодним чином не відновлює права держави в особі позивачів -1, -2. Вважають, що лише сам факт вчинення учасниками процедури закупівлі порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
01.12.2017 КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» в електронній системі публічних закупівель Prozorro оприлюднило оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі послуги ДК 021:2015: 50750000-7 - Послуги з технічного обслуговування ліфтів (ідентифікатор закупівлі - UA-2017-12-01-002641-c, електронна сторінка закупівлі - https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-12-01-002641-c).
За результатом проведення закупівлі переможцем визначено ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР».
09.01.2018 між КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» (замовник) та ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР» (виконавець) укладено договір про закупівлю послуг з ремонту та технічного обслуговування ліфтів № 25 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого за яким замовник дає завдання, а виконавець приймає на себе обов`язки надавати останньому за плату послуги з ремонту та технічного обслуговування ліфтів.
Відповідно до п. 2.1. Договору його ціна становить 3 191 979,74 грн (у тому числі ПДВ 20%).
В подальшому, між КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» та ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР» було укладено ряд додаткових угод до Договору:
16.01.2018 укладено додаткову угоду № 1 (в угоді вказано помилковий рік її укладення - 2017), якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 3 163 772,88 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 263 647,74 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
26.01.2018 укладено додаткову угоду № 2, якою п. 7.1. розділу 7 Договору доповнено наступним: «Згідно ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України, Сторони дійшли згоди, що умови Договору поширюють свою дію на відносини Сторін, які виникли з 01.01.2018 року.».
31.01.2018 укладено додаткову угоду № 3, якою внесено зміни у Додаток № 1.1. до специфікацій № 0201ДП, № 0301В, № 0302В до Договору та викладено їх у новій редакції.
14.02.2018 укладено додаткову угоду № 4, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.02.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 2 876 531,02 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 261 502,82 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
12.03.2018 укладено додаткову угоду № 5, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 2 601 354,40 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 260 135,44 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
11.04.2018 укладено додаткову угоду № 6, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.04.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 2 260 994,85 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 251 221,65 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
10.05.2018 укладено додаткову угоду № 7, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.05.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 1 884 984,40 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 235 623,05 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
12.07.2018 укладено додаткову угоду № 8, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 1 405 040,10 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 234 173,35 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
06.08.2018 укладено додаткову угоду № 9, якою внесено зміни до п. 2.1. Договору та викладено його в наступній редакції: « 2.1. Плата за надання послуг з цим договором за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року встановлюється в розмірі 1 134 624,40 грн, у тому числі ПДВ - 20 % згідно додатка № 1. Щомісячна плата за технічне обслуговування ліфтів за цим договором встановлюється в розмірі 226 924,88 грн, у тому числі ПДВ 20 % згідно додатка № 1».
Додатковою угодою № 10 від 27.12.2018 термін дії Договору продовжено до 31.03.2019 з обсягом 531 980,48 грн.
Відповідно до звіту від 01.04.2019 про виконання Договору, який опубліковано на сторінці закупівлі https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-12-01 002641-c, сплачена сума за Договором становить 3 238 466,12 грн.
Рішенням Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.08.2024 № 65/70-р/к у справі № 20-02/2021 визнано, що ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР» вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів), проведених КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» на закупівлю ДК 021:2015: 50750000-7 Послуг з технічного обслуговування ліфтів відповідно до ідентифікатора закупівлі UA-2017-12-01-002641-c (п. 23 резолютивної частини Рішення Колегії).
За вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 23 резолютивної частини цього рішення, на ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ СІЛУР» накладено штраф у розмірі 45 800,00 грн.
Листом від 10.10.2024 № 65-02/3624е Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України повідомило окружну прокуратуру, що рішення від 13.08.2024 № 65/70-р/к у судовому порядку не оскаржувалось та є чинним. Крім того, на адресу відділення 22.08.2024 (вх. № 65-01/2375 від 22.08.2024) надійшла копія платіжної інструкції від 15.08.2024 про сплату ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» штрафу, накладеного рішенням № 65/70-р/к.
Як на підставу для визнання спірного Договору недійсним, Прокурор покликається на те, що допущені з боку відповідача-2 порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного відповідачем-1 тендеру, несумісні з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводять до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушують принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який встановлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелюють мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливають на економічні процеси у державі та суспільстві.
Так, в діях ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» Прокурор вбачає наявність умислу на вчинення правочинів, які завідомо суперечать інтересам держави та суспільства.
Метою вказаних дій, на переконання Прокурора, є усунення конкуренції під час проведення КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» вищевказаних торгів та недобросовісне отримання права на укладення Договору про закупівлю.
Як зазначає Прокурор, завідомо суперечлива мета дій ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» полягала в тому, щоб уникнути встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» обмежень, протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічних закупівель, нівелювати ефективність їх результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного Договору не на конкурентних засадах.
Отже, Прокурор вважає, що Договір, укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України.
Враховуючи наявність умислу лише у ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», як сторони оспорюваного Договору, одержані 3 238 466,12 грн за цим правочином, на переконання Прокурора, повинні бути повернуті іншій стороні Договору, а отримані нею за рішенням суду кошти - стягнуті в дохід держави.

Щодо підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі позивачів -1, -2.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини третя і п`ята стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Частиною восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
З указаних норм матеріального права вбачається, що Одеська міська рада у спірних правовідносин уповноважена здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо наявності в органів місцевого самоврядування повноважень на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю. Такої позиції Верховний Суд дотримується в постановах від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.08.2020 у справі № 913/153/19, від 19.05.2022 у справі № 904/5558/20 тощо.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (ч. 1 ст. 8 указаного Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону).
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз. 1, 3 пп. 9 п. 4 Положення).
Згідно з пп. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби. Відповідно до п. 1 вказаної постанови міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 1 утворюються як юридичні особи публічного права.
На території Одеської області повноваження здійснює Південний офіс Держаудитслужби, який і є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у цих спірних правовідносинах.
Щодо визначення другим позивачем у справі Південного офісу Держаудитслужби суд ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17, де відзначено, що орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 20.07.2021 у справі № 904/5598/18 тощо).
Листом від 28.02.2025 № 1441вих-25 Київська окружна прокуратура міста Одеси, на виконання вимог, передбачених абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», повідомила Одеську міську раду про існування порушень інтересів держави за наслідками проведення тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, і про наявність підстав для визнання недійсним укладеного Договору як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР». Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
У відповідь на вказаний запит Прокурор отримав лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.03.2025, яким змістовної інформації надано не було. Водночас, у відповіді була відсутня інформація про вжиті уповноваженим органом заходи щодо виявлених порушень.
Також, Київською окружною прокуратурою міста Одеси надіслано запит від 27.09.2024 № 6896вих-24 до Південного офісу Держаудитслужби з метою отримання інформації щодо вжитих заходів на усунення порушень законодавства, у тому числі про звернення до суду із відповідним позовом.
Південний офіс Держаудитслужби листом № № 151506-17/4744-2024 від 21.10.2024 повідомив, що в органу державного фінансового контролю відсутні підстави для вжиття заходів шляхом звернення до суду з позовом щодо визнання недійсним вказаного вище Договору та проіформував, що органами державного фінансового контролю не проводились контрольні заходи щодо даної закупівлі.
Враховуючи викладене, нездійснення вказаними органами належних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про можливе порушення інтересів держави, свідчить про їх бездіяльність. За наведених обставин Прокурор правомірно звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Міської ради та Південного офісу Держаудитслужби.
Прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та на виконання зазначених норм попередньо, до пред`явлення позову, листом № 3960ВИХ-25 від 10.06.2025 повідомлено позивачів -1, -2 про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду даного позову.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.
Згідно зі ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (зі змінами).
Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вимоги ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 236 ГПК України, господарський суд повинен врахувати висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, який був викладений у постанові від 19.12.2025, за результатом розгляду справи № 922/3456/23 у подібних правовідносинах.
Господарським судом відхиляються доводи Прокурора щодо необґрунтованості відступлення Верховним Судом при розгляді справи № 922/3456/23 від раніше зроблених висновків та не врахування останнім ряду позицій Великої Палати Верховного Суду щодо правозастосування, оскільки незгода Прокурора із судовим рішенням не є підставою для незастосування судом відповідного висновку. Крім того, суд звертає увагу Прокурора, що згідно з положеннями ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. При цьому можливість перегляду судового рішення іншими органами поза межами судочинства чинним законодавством не передбачена.
У справі № 922/3456/23 Верховним Судом вирішувалося питання, чи підлягає застосуванню до спірних відносин положення частини 3 статті 228 ЦК України, тобто, чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури) таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону «Про захист економічної конкуренції»).
Вирішуючи питання наявності/відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин частини 3 статті 228 ЦК України у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, зокрема, зазначено наступне.
Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою. 
Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати, що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому, підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду, Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається (№ 922/3456/23), при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого. 
У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що, здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Об`єднана палата вважає, що, враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави
Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)
Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, наступним чином:
- при визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо);
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання); ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. 
Втім, Об`єднана палата дійшла висновку, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").".
Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд звертає увагу учасників справи, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, норма ч.3 ст.228 ЦК України не може бути застосована лише у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист економічної конкуренції. Верховний Суд також дійшов висновку, що для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор має довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Суд зазначає, що у межах даної справи підстави для визнання договору недійсним зводяться лише до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на будь-які інші підстави для визнання спірного правочину недійсним Прокурор не посилається.
При цьому докази, які можуть свідчити про понесення державою майнової шкоди, переплати коштів або отримання робіт/послуг неналежної якості в матеріалах справи відсутні. Таким чином, причинно-наслідковий зв`язок між порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та погіршенню майнового становища держави відсутній, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі неподання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищенаведене, господарський суд доходить висновку про відсутність передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України правових підстав для визнання Договору недійсним у зв`язку з недоведеністю Прокурором обставини вчинення відповідачами спірного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також відсутністю підстав для визнання правочину недійсним лише у зв`язку з порушенням відповідачем-2 законодавства про захист економічної конкуренції. Наведене має наслідком відмову у задоволенні заявленої Прокурором позовної вимоги про визнання Договору недійсним.
Відмова суду у задоволенні заявленої Прокурором позовної вимоги про визнання недійсним Договору має наслідком відсутність правової необхідності надавати юридичну оцінку похідним вимогам Прокурора в частині стягнення з ПрАТ «ВО «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР» на користь КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» 3 238 466,12 грн, а з КП «ЖКС «ВУЗІВСЬКИЙ» одержаних ним за рішенням суду у цій справі 3 238 466,12 грн - в дохід держави.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на Прокурора, у зв`язку з відмовою у задоволенні заявленого позову 
Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Так, враховуючи ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову Прокурора, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 у справі № 916/2431/25, підлягають скасуванню.
Керуючись ст. 53, 73-80, 86, 123, 124, 129, 145, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позову відмовити.
2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.06.2025 у справі № 916/2431/25.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 24 квітня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 04 травня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков