Справа № 761/36260/15-ц
Провадження № 2/761/896/2021

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Фролової І.В.,
секретаря судового засідання - Мехеди А.В., 
за участю:
представника відповідача - Данильченко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення депозитного вкладу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення депозитного вкладу.
У своїй позовній заяві, з урахуванням уточнень, просив суд:
1) Стягнути з Відповідача на користь Позивача 10% річних згідно умов Договору №SAMDNWFD0070349456300 Вклад «Стандарт 6 мес.» від 05.11.2014 року - за увесь період прострочення зобов`язання, а саме за період з 06.11.2015 року до моменту фактичного повернення вкладу у повному обсязі в доларах США.
2) Стягнути з Відповідача на користь Позивача 3% від суми неповерненого вкладу із розрахунку за кожен день - за увесь час прострочення зобов`язання, у період з 06.11.2015 до моменту фактичного повернення вкладу у повному обсязі в гривні.
3) Стягнути з Відповідача на користь Позивача від суми неповерненого вкладу - пені в розмірі подвійної ставки НБУ з урахуванням індексу інфляції - за увесь час прострочення зобов`язання, у період з 06.11.2015 до моменту фактичного повернення вкладу у повному обсязі в гривні.
4) Стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати.
Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 05 листопада 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір N?SAMDNWFD0070349456300 Вклад «Стандарт 6 мес.» (надалі - Договір), згідно з яким ОСОБА_1 передає грошові кошти для розміщення на депозитний вклад. Договір укладено на 366 днів і його термін дії встановлено до 05.11.2015 року включно.
Позивач вважає, що Відповідач порушив його права, не повернувши йому суму депозитного вкладу та нарахованих по ньому процентів. Вказане стало підставою для звернення до суду із позовною заявою.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року у справі відкрито провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2015 року вирішено проводити заочний розгляд справи.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення депозитного вкладу задоволено частково.
29 січня 2016 року на адресу суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасовано та передано справу на новий розгляд.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року справу прийнято до розгляду.
Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2019 року №01-08-125 ОСОБА_2 у справі призначено повторний автоматичний розподіл.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року справу прийнято до провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року скасовано та направлено справу для розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2019 року справу прийнято до розгляду.
29 січня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно з яким представник відповідача зазначає, що дії банку не є неналежним виконанням покладених на нього зобов`язань.
Також вказує, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. 
Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2020 року №01-08-995 ОСОБА_3 у справі призначено повторний автоматичний розподіл.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року справу прийнято до розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. 
За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Дослідивши матеріали, судом встановлено наступне.
05 листопада 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір N?SAMDNWFD0070349456300 Вклад «Стандарт 6 мес.» (надалі - Договір), згідно з яким ОСОБА_1 передає грошові кошти для розміщення на депозитний вклад. Договір укладено на 366 днів і його термін дії встановлено до 05.11.2015 року включно.
Позивач вніс на рахунок Відповідача грошові кошти в іноземній валюті у сумі 2 100 682,00 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті №1 від 06 листопада 2015 року.
06 листопада 2015 року Позивач звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення всієї суми депозиту.
Щодо стягнення 3% річних, суд дійшов до наступного висновку.
Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 3% від суми неповерненого вкладу із розрахунку за кожен день - за увесь час прострочення зобов`язання, у період з 06.11.2015 до моменту фактичного повернення вкладу у повному обсязі в гривні.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негатив не зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.
Однак, пунктом 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 передбачено, що уповноважені банки зобов`язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.
Враховуючи положення статті 549 ЦК України та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ №540, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, дії банку не є неналежним виконанням покладених на нього зобов`язань.
Відтак, суд доходить до висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги слід відмовити.
Щодо стягнення інфляційних втрат, суд дійшов до наступного висновку.
За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових коштів» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі N? 6-284цс17.
Оскільки предметом грошового зобов?язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, суд доходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні (20 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі N? 638/10417/15-ц, провадження N? 61-21851св18 (ЄДРСРУ N? 80223858).
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на неукладеність кредитного договору, позивачем не надано, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
На підставі викладеного та ст. 15, 16, 509, 625 ЦК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд 

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення депозитного вкладу - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», адреса місця знаходження - 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570.
Повний текст рішення виготовлений 20 травня 2021 року.

Суддя: