ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 334/6793/17
провадження № 51-3803 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12017080050003683 від 21 серпня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 125 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року ОСОБА_7 засуджено за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його перебування під вартою з 21 серпня 2017 року по 26 березня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі 
Цим же вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено та стягнуто на її користь з обвинуваченого ОСОБА_7 : 
- 49 174,48 грн на відшкодування матеріальної шкоди;
- 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України), з огляду на таке.
21 серпня 2017 року приблизно о 18:30 ОСОБА_7 , перебуваючи біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел, спрямований на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з мотивів помсти, тримаючи при собі заздалегідь заготовлений для вчинення злочину кухонний ніж, підійшов до ОСОБА_10 (з яким у нього склалися довготривалі неприязні стосунки) та у присутності його дружини ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що такими діями завдає останній особливих психічних та моральних страждань, і діючи таким чином з особливою жорстокістю, завдав ОСОБА_10 численні удари ножем у ділянки обличчя, тулуба, верхніх кінцівок та шиї, внаслідок чого спричинив тяжкі тілесних ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких потерпілий помер на місці вчинення злочину.
Крім того, цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисних легких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 125 КК України), виходячи з таких обставин.
21 серпня 2017 року приблизно о 18:30 ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення легких тілесних ушкоджень, з мотивів помсти, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання наслідків, перебуваючи біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , у ході виниклого конфлікту завдав потерпілій ОСОБА_8 не менше ніж 11 травматичних впливів руками і ногами по обличчю, руках, ногах та тулубу, спричинивши їй таким чином легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого і його захисника залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено. Змінено вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 та: 
- виключено посилання на призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин;
- на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності;
- постановлено уважати засудженим ОСОБА_7 за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що: 
1) суд апеляційної інстанції порушив положення, передбачені ст. 20, п. 9 ч. 3 ст. 42, ст. 318, ч. 4 ст. 401 КПК України, адже провів судовий розгляд за відсутності обвинуваченого, при цьому проігнорував: 
- письмову заяву ОСОБА_7 про бажання особисто брати участь в апеляційному розгляді;
- завчасне повідомлення від захисника про поважність причин відсутності обвинуваченого в судовому засіданні, а саме перебування в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у зв`язку з мобілізацією.
Водночас аналогічні доводи містяться і в клопотанні засудженого ОСОБА_7 , яке надійшло до Суду 01 червня 2026 року;
2) місцевий суд, залишаючи поза увагою положення статей 242, 332 КПК України, без наведення належних мотивів, безпідставно відмовив у задоволенні клопотань обвинуваченого про призначення повторної стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи;
3) судом першої інстанції допущено неповноту та однобічність судового розгляду.
4) суди попередніх інстанцій не врахували факту наявності обставин, які дають підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 118 чи ст. 119 КК України;
5) місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, не зважив на такі пом`якшуючі обставини, як відсутність судимостей, стан сильного душевного хвилювання, наявність обставин, що свідчать про можливу оборону від нападу потерпілих. Водночас захисник зауважує, що призначення обвинуваченому максимального покарання не відповідає установленим ст. 65 КК України принципам справедливості та індивідуалізації.
6) суди попередніх інстанцій, визначаючи розмір моральної шкоди, не надали належної оцінки доказам і фактичним обставинам справи в цій частині.
На касаційну скаргу захисника представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість доводів сторони захисту, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу захисника лише в частині доводів щодо безпідставного проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначеної в п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-413 КПК України. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає положенням процесуального закону та, як наслідок, засадам законності, обґрунтованості та вмотивованості з огляду на таке.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про порушення судом апеляційної інстанції права обвинуваченого на захист 
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас наведені положення Конвенції знайшли своє відображення і в ст. 7 КПК України, згідно з якою зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, крім інших, належать: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.
Зазначене також кореспондується і з основними засадами судочинства, викладеними у ст. 129 Конституції України.
Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
За приписами ст. 42 КПК України обвинувачений має право на участь у процесуальних діях, які відбуваються під час судового розгляду (зокрема, брати участь у судових засіданнях). При цьому обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб (п. 1 ч. 7 цієї статті).
Частиною 3 ст. 396 КПК України встановлено, що в разі, якщо особа не бажає брати участь у апеляційному розгляді, вона зазначає це в апеляційній скарзі.
Положеннями ст. 405 КПК України визначено основні засади здійснення апеляційного розгляду, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
При цьому суд апеляційної інстанції зобов`язаний ретельно перевірити не тільки те, чи були учасники провадження належним чином поінформовані про дату і час апеляційного розгляду, але й з`ясувати причини неприбуття цих учасників у судове засідання та вирішити питання про можливість продовження розгляду без учасників, які не з`явилися в судове засідання, або про відкладення судового розгляду, зокрема в разі визнання поважними причин їх неприбуття.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 липня 2023 року у справі № 722/889/21 та від 12 лютого 2026 року у справі № 727/4941/17.
Наведене також узгоджується зі сталою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справах «Мулен проти Франції» (рішення від 23 листопада 2010 року), «Оджалан проти Туреччини» (рішення від 12 травня 2005 року) та «Медведєв проти Франції» (рішення від 29 березня 2010 року) наголошено, що, хоча право обвинуваченого бути судимим у його присутності прямо не передбачено текстом Конвенції, воно має першорядне значення для забезпечення справедливості провадження. Це право охоплює можливість особисто постати перед судом і реалізувати свої процесуальні права, а отже, покладає на державу обов`язок, серед іншого, забезпечити реальну участь сторони захисту у слуханні провадження.
Однак, на переконання колегії суддів, під час апеляційного розгляду кримінального провадження судом не дотримано наведених положень процесуального закону і Конвенції, а також не враховано практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, про що слушно зазначено в касаційній скарзі захисника.
Так, як видно з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 у прохальній частині апеляційної скарги просив здійснювати апеляційний розгляд за його безпосередньою участю в залі суду. 
Судовий розгляд апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого та його захисника було призначено на 08 квітня 2025 року. Водночас вказане судове засідання, а також наступні від 28 травня, 05, 17 червня, 16, 23 липня 2025 року відкладалися у зв`язку з надходженням відповідного клопотання захисника, у якому він вказував про погіршення стану здоров`я обвинуваченого та перебування останнього на стаціонарному лікуванні, на підтвердження чого надавав листи непрацездатності, видані закладами охорони здоров`я. При цьому зазначені причини неявки обвинуваченого до суду апеляційної інстанції неодноразово визнавалися головуючим суддею поважними.
Крім того, 01 серпня 2025 року на адресу апеляційного суду захисник ОСОБА_6 направив клопотання, у якому, наводячи відповідні аргументи та посилаючись на зацікавленість ОСОБА_7 у здійсненні судового розгляду (призначеного на 05 серпня 2025 року), просив колегію суду апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 336 КПК України, забезпечити проведення судового засідання у присутності обвинуваченого в режимі відеоконференції з приміщення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя.
Однак у судовому засіданні від 05 серпня 2025 року захисник ОСОБА_6 повідомив суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 збирався брати участь в апеляційному розгляді, втім був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку з мобілізацією, а тому просив відкласти судове засідання на іншу дату.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення захисника, дійшов переконання про можливість продовження судового розгляду за відсутності ОСОБА_7 , мотивуючи свою позицію відсутністю документів на підтвердження поважності причин неявки обвинуваченого.
У касаційній скарзі захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції порушив положення, передбачені ст. 20, п. 9 ч. 3 ст. 42, ст. 318, ч. 4 ст. 401 КПК України, адже провів судовий розгляд за відсутності обвинуваченого, при цьому проігнорував: 
- письмову заяву ОСОБА_7 про бажання особисто брати участь в апеляційному розгляді;
- завчасне повідомлення від захисника про поважність причин відсутності обвинуваченого в судовому засіданні, а саме перебування в ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з мобілізацією.
При цьому на підтвердження своїх доводів захисник до касаційної скарги долучив копії: 
- довідки військово-лікарської комісії від 05 серпня 2025 року № 2025-0805-1420-5184-3 щодо проходження ОСОБА_7 цього дня медичного огляду та, як наслідок, установлення його придатності до військової служби;
- відповіді на адвокатський запит, згідно з якою ОСОБА_7 05 серпня 2025 року проходив огляд військово-лікарської комісії КНП «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради і 06 серпня 2025 року був призваний ІНФОРМАЦІЯ_6 на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.
Беручи до уваги зазначене, Верховний Суд уважає, що здійснення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_7 : 
- з огляду на те, що він наполягав на участі в судовому засіданні, однак з поважних причин не зміг бути присутнім у судовому засіданні від 05 серпня 2025 року, свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції положень, передбачених статтями 21, 22, 42, 405 КПК України, а також практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо обов`язку суду з`ясувати підстави неприбуття обвинуваченого в судове засідання і вчинити дії, спрямовані на забезпечення реальної участі сторони захисту у слуханні провадження у порядку, передбаченому КПК України;
- фактично позбавило обвинуваченого права на захист, а також права на самостійне обстоювання своєї правової позиції та на участь у процесуальних діях, які відбувалися під час апеляційного розгляду (надання пояснень щодо поданих апеляційних скарг, участі в судових дебатах, виступу на стадії останнього слова тощо), що в цілому призвело до невідповідності апеляційного розгляду загальним засадам кримінального провадження та судочинства.
Вказані порушення, на думку колегії суддів, є істотними, оскільки вони могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України) та, як наслідок, вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).
Висновки Верховного Суду щодо інших доводів касаційної скарги захисника 
Зважаючи на наявність установлених у ході касаційного перегляду касаційної скарги сторони захисту указаних вище порушень (які є підставами для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції), колегія суддів не бачить підстав для перевірки доводів захисника в іншій частині, оскільки оцінка таким доводам може бути надана після усунення зазначених істотних порушень.
Висновки Верховного Суду за результатом касаційного розгляду
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 412, ст. 413, пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України), під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати викладене вище, провести судовий розгляд відповідно до положень КПК України та постановити законне й обґрунтоване рішення.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
З урахуванням зазначеного, та беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті цього кримінального провадження, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_7 від суду, враховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд уважає за необхідне обрати засудженому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо запобіжного заходу, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Керуючись статтями 412, 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, який мінімально необхідний для вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більше, ніж на 60 днів.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3