Справа № 353/910/25 
Провадження № 22-ц/4808/588/26 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна У. Ю. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: Василишин Л.В.,
суддів:  Баркова В.М., Максюти І.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» – адвоката Бачинського Остапа Михайловича на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Луковкіної У.Ю. в місті Тлумачі, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» – Бачинський О.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
В обґрунтування позову зазначав, що 30 листопада 2019 року ТзОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали Договір № 298640 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 22 лютого 2021 року на підставі договору факторингу № 015-220221 ТзОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за зазначеним кредитним договором ТзОВ «Сіроко Фінанс». Надалі, 21 жовтня 2024 року, відповідно до договору факторингу №20241021/2 ТзОВ «Сіроко Фінанс» відступило право вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф». Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у нього утворилася заборгованість у розмірі 8932,75 грн, з яких: 2000,0 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5514 грн – заборгованість за процентами, 1418,75 грн – інфляційне збільшення.
Представник позивача просив суд стягнути вказану суму на користь товариства, а також відшкодувати судові витрати, зокрема витрати на сплату судового збору у розмірі 2422, 40 грн та на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за Договором № 298640 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 30.11.2019, яка станом на 23.10.2025 становить 2415,67 грн та складається з: 2 000 грн заборгованості за тілом кредиту; 32 грн заборгованості за процентами, нарахованими за період з 30.11.2019 по 30.12.2019; 383,67 грн інфляційного збільшення, нарахованого за період з 31.12.2019 по 23.02.2022.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» 655,01 грн понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору та 1892,80 грн понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В обґрунтування рішення суд зазначив, що при вирішенні питання щодо стягнення нарахованих процентів необхідно керуватися виключно умовами кредитного договору, узгодженими сторонами. Відповідно до Договору № 298640 від 30.11.2019 та Додаткового договору № 355155 від 29.12.2019 строк кредитування становив 31 день – до 30.12.2019. Будь-які умови, які фактично дозволяють кредитодавцю нараховувати проценти після спливу цього строку та збільшувати вартість кредиту, не відповідають принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Суд також встановив, що позивач не надав доказів продовження строку кредитування або погодження такого продовження з боку позичальника, відтак дійшов висновку про відмову у стягненні процентів, нарахованих після 30.12.2019, визнавши їх безпідставними.
Щодо стягнення інфляційного збільшення, то місцевий суд врахував, що позов задоволено частково у розмірі 2032,00 грн, відтак провів обчислення інфляційних втрат з цієї суми та стягнув їх у сумі 383,67 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1892,80 грн, а також судового збору у сумі 655,01 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - Бачинський О.М. на рішення суду подав апеляційну скаргу.
На думку представника скаржника, суд першої інстанції неповно дослідив умови кредитного договору та безпідставно застосував положення, які передбачені для належного виконання зобов`язань, ігноруючи умови щодо прострочення. Зокрема, суд не врахував, що відповідно до п. 1.3.3 та 3.4.3 договору акційна процентна ставка не застосовується у разі прострочення, натомість підлягає застосуванню стандартна ставка 1,9% та додаткові умови щодо нарахування прострочених відсотків. Також апелянт зазначає, що строк кредитування був продовжений п. 1.1. додаткового договору 355155 до 27.01.2020. Також додатковим договором встановлено нову ставку 1,6% на наступний період.
Крім того, представник позивача зазначає, що пунктом 3.4.3. договору №298640 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 30.11.2019 передбачено право товариства нараховувати прострочені відсотки протягом 90 днів, яке, на його думку, суд безпідставно проігнорував. Апелянт наголошує, що суд неправильно застосував акційну ставку 0,01% та не врахував умови договору щодо прострочення та продовження строку користування кредитом.
Апелянт вважає, що інфляційні втрати та проценти розраховані правильно відповідно до ст. 625 ЦК України, а зменшення їх судом є необґрунтованим.
Зважаючи на викладене, просить оскаржуване рішення змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за договором № 298640 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30 листопада 2019 року в розмірі 8932,75 грн, а також судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422 грн 40 коп. та витрат правничу допомогу в сумі 7 000 грн в суді першої інстанції та в апеляційному суді 3633,60 грн судового збору та 6 000 грн витрат на правничу допомогу.
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову в цій справі, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 30 листопада 2019 року було укладено договір № 298640 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах споживчого кредиту у електронному вигляді.
За умовами договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 2000 грн строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою 1,90% в день за стандартною процентною ставкою та 0,01 % за акційною процентною ставкою. Сукупна вартість позики за акційною ставкою складає 100,30% від суми позики або 2006 грн, а сукупна вартість позики за стандартною процентною ставкою складає 157,0% від суми позики або 3140 грн (п.п. 1.1 – 1.5 Кредитного договору). 
Сторони домовились, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 3.1 Кредитного договору) (а.с. 8). 
Нарахування процентів за договором здійснюється за акційною процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за позикою за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики (перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок) в межах строку надання позики, визначеного в п. 1.2. цього договору, за виключенням дати повернення позики та сплати нарахованих процентів зазначених у Графіку розрахунків (п. 3.2 Кредитного договору).
В свою чергу позичальник зобов`язувався повернути позику, сплатити проценти за користування, штрафи та пені (у разі наявності), повідомляти товариство про зміну даних та виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором (п. 2.4 Кредитного договору). 
Відповідно до п. 1.6. Кредитного договору позика надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом.
29 грудня 2019 року ТзОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір № 355155 до договору № 298640 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах споживчого кредиту від 30.11.2019.
Пунктом 1.2 вказаного договору встановлено нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів – не пізніше 30.12.2019.
Відповідно до п. 1.3. сторони погодили проценту ставку за користування позикою в розмірі 1,60% процентів від суми позики за кожен день користування позикою (584 процентів річних) у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору.
22 лютого 2021 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Сіроко Фінанс» було укладено договір факторингу № 015-220221 відповідно до якої сторони погодили умови щодо фінансування, оплати та відступлення прав грошових вимог (а.с. 9-11). 
Відповідно до витягу з акту прийому-передачі реєстру прав вимоги № 015-220221/01 від 22.02.2021 року ТзОВ «Сіроко Фінас» передано, зокрема, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором № 298640 від 30.11.2019 на сумарну заборгованість 7514,0 грн, яка складається з: 2 000 грн заборгованості по основному боргу; 5 514 грн заборгованості по процентах за користування позикою (а.с. 16-17),
Згідно з детальним розрахунком з особового рахунку ОСОБА_1 станом на 23.10.2025 за відповідачем рахується заборгованість в сумі 8932,75 грн, з яких: заборгованість по тілу 2000 грн; заборгованість по відсотках – 5 514 грн, пеня – 0 грн; інфляційне збільшення – 1 418,75 грн (а.с. 19).
Відповідно до листа, наданого АТ КБ «ПриватБанк» від 14.11.2025 місцевий суд повідомлено, що в банку на ім`я ОСОБА_1 було емітовано карту № НОМЕР_1 . Додатково банком направлено виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 30.11.2019 по 02.12.2019 (а.с. 75).
Із вказаної виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 30 листопада 2019 року перераховано кредитні кошти на зазначений рахунок.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України ).
Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Оскільки, 30 листопада 2019 року ОСОБА_1 підписав електронний договір про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що був опублікований в особистому кабінеті на веб-сайті www.credit7.ua, шляхом заповнення заявки на сайті з введенням коду підтвердження та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської карти, то відповідно останній погодився з правилами надання коштів у позику і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
З листа АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-251106/8180-БТ від 14.11.2025 вбачається, що відповідачу були дійсно зараховані кошти в сумі 2000 грн на банківську карту, яка йому належить.
Таким чином між сторонами укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису.
За умовами вказаного договору сторони передбачили можливість пролонгації строку кредиту.
Так, відповідно до п. 1.7 договору №298640 у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі у встановлений термін, клієнт має право ініціювати продовження строку користування позикою та зміну дати повернення позики, шляхом укладення додаткової угоди до договору позики, у порядку, передбаченому в правилах.
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із неможливістю виконання клієнтом зобов`язань за договором 298640 від 30.11.2019 у повному обсязі та у встановлений строк, клієнт звернувся до товариства із проханням продовження строку користування позикою, сторони домовилися про наступне: 1.1. продовжити строк користування позикою на строк, що дорівнює установленому пунктом 1.2. договору строку користування позикою. Відтак ОСОБА_1 29.12.2019 ініціював укладення додаткового договору 355155 до договору №298640 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 30.11.2019.
Зважаючи на вказане, сторони погодилися продовжити строк користування позикою на 30 днів згідно з п.1.2. 298640 від 30.11.2019, тобто до 27.01.2020.
Пунктом 1.2. додаткового договору 355155 встановлено нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів – не пізніше 30.12.2019.
При цьому згідно з п.1.3. згаданого додаткового договору 355155 сторони погодили процентну ставку 1,60% процентів від суми позики за кожен день користування позикою (584 процентів річних) у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору.
На вказане суд першої інстанції, уваги не звернув та прийшов помилкового висновку про відсутність доказів пролонгації строку кредитування, а також доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту, в т.ч. шляхом укладення додаткових договорів. Вказане спростовується умовами додаткової угоди, підписаної ОСОБА_1 . 
Також залишилися поза увагою місцевого суду умови договору №298640 від 30.11.2019 щодо права кредитодавця нараховувати проценти у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за договором.
Так, відповідно до п. 3.4.1. договору з 1 по 3 день прострочення виконання зобов`язань клієнта, нарахування процентів не здійснюється. У разі прострочення виконання зобов`язань за договором більше ніж на 3 календарні дні, клієнт зобов`язаний сплатити товариству процент за користування позикою у розмірі стандартної процентної ставки від суми позики за кожен день користування позикою, починаючи з першого дня користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору (п.3.4.2.).
Згідно з п. 3.4.3. договору з 4 дня прострочення заборгованості товариство визнає заборгованість за позикою проблемною, розпочинає роботу по стягненню заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за стандартною ставкою, таке нарахування здійснюється до дня повернення позики, але не більше ніж до 90-го дня прострочення.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить висновку, що розрахунок заборгованості за процентами здійснено відповідно до умов кредитного договору та додаткової угоди.
Зокрема, за основним договором № 298640 від 30.11.2019 на суму кредиту 2000 грн у зв`язку з порушенням позичальником умов договору застосовувалась стандартна процентна ставка 1,9 % на день протягом 30 днів (з 30.11.2019 по 29.12.2019), що становить 1140,00 грн, 
Додатковим договором 355155 від 29.12.2019 строк користування кредитом було продовжено ще на 30 днів — до 27.01.2020 року, із встановленням ставки 1,6 % на день. За цей період сума процентів склала 960,00 грн (2000 грн х1,6% х30 днів).
Після спливу строку кредитування, відповідно до умов договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України, кредитор нарахував прострочені проценти за ставкою 1,9 % на день протягом 90 днів (з 27.01.2020 по 25.04.2020), що становить 3420,00 грн (2000 грн х1,9% х 90 днів).
Таким чином, загальна сума процентів складає: 1140,00 грн + 960,00 грн + 3420,00 грн – 6,00 грн (часткове погашення) = 5514,00 грн.
Відтак колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення процентів у загальному розмірі 5514,00 грн.
Вказану суму заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростовано, так само не спростовано розрахунок заборгованості, який надано позивачем.
Відповідно до частини 2 статі 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Як вбачається із матеріалів справи, індекс інфляції від простроченої суми нараховувався позивачем після закінчення строку кредитування, а саме з 27.01.2020 по 23.02.2022, що відповідає положенням статті 625 ЦК України та п.18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України з урахуванням обмежень, встановлених у зв`язку із введенням в країні воєнного стану.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
На підставі наведеного, оскільки суд першої інстанції належним чином не оцінив надані сторонами докази, надав неправильну правову оцінку доводам та доказам позивача, внаслідок чого неправильно визначив суму заборгованості ОСОБА_1 за нарахованими процентами та інфляційними втратами, колегія суддів уважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги та змінити рішення суду в частині визначення суми заборгованості за договором № 298640 від 30 листопада 2019 року, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором № 298640 від 30 листопада 2019 року в розмірі 8 932,75 грн, яка складається з: 2000 грн – заборгованість за тілом кредиту; 5514 грн – заборгованість за процентами, нарахованими з 30.11.2019 по 27.01.2020, 1418,75 грн – інфляційного збільшення, нарахованого з 27.01.2020 по 23.02.2022.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу
Частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
На підставі частин 2, 3, 4 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем подано докази щодо понесених ним витрат у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції разом із позовною заявою, тобто із дотриманням частини 8 статті 141 ЦПК України.
На підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу надано: копії ордеру серії ВС № 1269270 (а.с. 6), свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю адвоката Бачинського О.М. (а.с. 23, зворот), договору про надання правової допомоги № 211100229 від 22.10.2025 (а.с. 22), розрахунку суми судових витрат (а.с. 22 зворот), рахунку № 1 від 22.10.2025 року (а.с. 22 зворот), акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 22.10.2025 (а.с. 23), платіжної інструкції в національній валюті № 2111 від 24.10.2025 року (а.с. 23).
У позовній заяві зазначено, що на виконання умов договору про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «ФК» Артеміда-Ф» та адвокатом, позивач оплатив 7 000 грн. 
Відповідно до п. 1.2. предметом вказаного договору є захист інтересів клієнта у справі за позовом клієнта до ОСОБА_1 за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 298640 від 30.11.2019.
Пунктом 4.2. передбачено, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 7 000 грн.
Відповідно до акта № 1 приймання-передачі наданих послуг від 22.10.2025 виконавцем було надано, а замовником фактично прийнято такі послуги: підготовку позову у справі, в тому числі збирання доказів, долучених до позову за договором позики; підготовка процесуальних заяв для справи; усні консультації з питань застосування чинного законодавства вартістю 7 000 грн.
Позовна заява до суду оформлена та подана адвокатом. Своєчасно заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу. При поданні заяви суд не установив будь-яких недоліків. 
Разом з тим, враховуючи перелічені в частині третій статті 141 ЦПК України критерії, за якими суд вправі оцінку обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, колегія суддів вважає, що зазначений у позовній заяві розмір витрат на професійну правничу допомогу не в повній мірі відповідає критерію пропорційності розміру витрат до предмета спору і такі витрати підлягають зменшенню. З відповідача підлягає стягненню 4000 грн правничої допомоги, що відповідає засадам розумності та справедливості.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просить стягнути витрати на правничу допомогу в апеляційному суді у сумі 6 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу скаржником надано договір про надання правової допомоги № 20260123-13 від 23.01.2026. Предметом вказаного договору є захист інтересів клієнта у справі № 353/910/25 за апеляційною скаргою клієнта на рішення Тлумацького районного суду від 22 січня 2026 року.
Відповідно до п. 4.2. вказаного договору у разі ухвалення судом рішення на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 6 000 грн.
Згідно з розрахунку суми судових витрат у справі сума витрат на правничу допомогу складає 6000 грн та включає оплату послуг адвоката за аналіз отриманого клієнтом рішення місцевого суду, підготовку апеляційної скарги, збирання доказів, долучених до апеляційної скарги, підготовку та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 №686/5757/23 виснувала, що в частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
З наведених вище підстав документально підтверджені витрати товариства за надання правничої допомоги в апеляційному суді підлягають зменшенню до 2000 грн. 
При визначенні цього розміру колегія суддів враховує те, що справа розглядалася в письмовому провадженні, підготовка та подання процесуальних документів в суді апеляційної інстанції представником позивача не здійснювалося, а тому вважає, що визначена сума відповідатиме критерію реальності наданих адвокатом послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати зі сплати судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, за подання позову позивачем згідно платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 2122 сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (а.с. 25), а за подання апеляційної скарги - 3 633,60 грн (а.с. 165).
Зважаючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги в повному обсязі, на користь позивача необхідно стягнути з відповідача судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 6 056 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» – адвоката Бачинського Остапа Михайловича задовольнити.
Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2026 року в частині визначення суми заборгованості за договором № 298640 від 30 листопада 2019 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором № 298640 від 30 листопада 2019 року в розмірі 8 932,75 грн, яка складається з: 2000 грн – заборгованість за тілом кредиту; 5514 грн – заборгованість за процентами, нарахованими з 30.11.2019 по 27.01.2020, 1418,75 грн – інфляційного збільшення, нарахованого з 27.01.2020 по 23.02.2022.
Розподіл судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 6 056 грн витрат по оплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 6000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта