Справа № 526/639/26
Провадження № 2/526/812/2026

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 

14 травня 2026 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі судового засідання Лопушняк Т.П., розглянувши в м. Гадяч у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради, третя особа – приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Заєць Ніна Миколаївна, про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначили, що в АДРЕСА_1 , членами колгоспного двору були ОСОБА_5 (голова), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Частки вказаних членів колгоспного двору були рівними. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого спадщину прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , але не оформили своїх спадкових прав. В серпні 2003 року померла ОСОБА_6 , після смерті якої спадщину прийняв ОСОБА_7 , а в березні 2024 року помер ОСОБА_7 . ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав, але йому було відмовлено, оскільки частка спадкодавця не визначена та право власності за спадкодавцем не зареєстровано. Просять визнати за ОСОБА_1 право власності на 8/14 частини вищевказаного житлового будинку, а за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/7 частки за кожним.
Позивачі подали суду заяви про розгляд справи без їх участі, підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити.
Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що розгляд справи проводити без участі представника та не заперечують проти задоволення позовних вимог.
Приватний нотаріус Заєць Н.М. надала пояснення, в яких вказала аналогічні обставини, що викладені в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Проти позовних вимог не заперечує, справу просить розглядати без її участі.
Інші заяви та клопотання не надходили.
Ухвалою суду від 11.03.2026 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 26.03.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначене на 14.04.2026.
Ухвалою суду від 14.04.2026 повернуто позивачу ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 2944 грн.
Ухвалою суду від 14.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду на 14.05.2026.
Суд, дослідивши надані матеріали та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного.
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та його батьками є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками є ОСОБА_7 і ОСОБА_2 .
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 та її батьками є ОСОБА_7 і ОСОБА_2 .
Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 уклали шлюб 08.05.1993 та після укладення шлюбу їй присвоєне прізвище « ОСОБА_11 ».
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 та її батьками є ОСОБА_7 і ОСОБА_2 .
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану та копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_12 (з 23.10.1999 її прізвище « ОСОБА_13 », з 05.10.2009 « ОСОБА_14 зареєструвала 18.01.2023 шлюб з ОСОБА_15 та після державної реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_16 ».
Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .
З довідки Березоволуцького старостинського округу Петрівсько-Роменської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 15.12.2015 № 341 вбачається, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та на день його смерті разом з ним були зареєстровані – ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_9 (онука).
З довідки Березоволуцького старостинського округу Петрівсько-Роменської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 15.12.2015 № 342 вбачається, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та на день її смерті разом з нею були зареєстровані – ОСОБА_7 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_9 (онука).
З довідки Березоволуцького старостинського округу Петрівсько-Роменської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 15.12.2015 № 345 вбачається, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та на день його смерті разом з ним були зареєстровані – ОСОБА_2 (дружина).
З копії виписки із погосподарської книги № 3 (номер особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_5 ), складеної 20.10.2025, вбачається, що станом на 01.07.1990 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до суспільної групи господарства «колгоспна» та членами колгоспного двору були – ОСОБА_5 (голова двору), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_9 (онука). Загальна площа будинку 56,0 кв.м., житлова площа 30,0 кв.м.; земельна ділянка, що знаходиться в особистому користуванні станом на 01.07.1990 – 0,50 га, не приватизована.
З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.03.2017 (реєстр. № 123, спадкова справа 803/2009) видно, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 , є її син ОСОБА_7 , та спадщина складається із майнового паю, який знаходиться в пайовому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» СПОП «Березоволуцьке», місцезнаходження якого : с. Березова Лука Гадяцького району Полтавської області.
Постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу від 15.12.2025 № 1184/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що вказаний будинок відноситься до типу колгоспного двору та частка спадкодавця не визначена, право власності за спадкодавцем не зареєстровано в жодному реєстрі прав власності на нерухоме майно. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися від спадщини, подавши заяви нотаріусу.
З копії технічного паспорту, сформованого 07.11.2025, вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 89,0 кв.м., житлову площу 46,3 кв.м., допоміжну площу 42,7 кв.м.
З відповіді ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 10.11.2025 № 12299 вбачається, що реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилася.
З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.11.2025 (реєстр. № 2569, спадкова справа № 98/2024) спадкоємцем майна ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 , є його син ОСОБА_1 та спадщина складається з земельної ділянки кадастровий номер 5320480701:01:001:0154, площею 0,25 га, яка знаходиться на території села Березова Лука Миргородського (до змін – Гадяцького) району полтавської області, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права.
Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.
З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.
Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.
Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до усталеної судової практики спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).
У постановах від 29 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 183/6031/16 Верховний Суд, надавши аналіз наведеним нормам права, виснував, що майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.
Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 зазначив, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".
Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 вказано, про те, що "при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. […] Індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній "спрощеній" процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації".
При розгляді даної справи було встановлено, що спадковий будинок відносився до типу колгоспного двору, тобто перебував у праві спільної сумісної власності, тому частки членів господарства: ОСОБА_5 (голова двору), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_8 (онука), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_9 (онука), є рівними та становлять 1/7 (одна сьома) кожного. Протилежного суду не надано.
Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно із частинами другою та п`ятою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229?231 і 233 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Із викладеного слідує, що після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 , його спадкоємцями повинні бути ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_17 (донька), але ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися від спадщини, подавши заяви нотаріусу.
За ч. 2 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.200 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 5, 47, 49 Закону України «Про нотаріат», п. 22.31 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради, третя особа – приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Заєць Ніна Миколаївна, про визнання права власності – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності (як членів колгоспного двору) на 1/7 (одна сьома) частина за кожним на житловий будинок (літ. «А1, а») за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,0 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., допоміжною площею 42,7 кв.м., а також господарські будівлі та споруди – літня кухня (літ. «Б, б»), погріб (літ. «В, Г»), навіс (літ. «Д, д»), сарай (літ. «Е, Є, є»), які розташовані за земельній ділянці кадастровий номер 5320480701:01:001:0154, площею 0,25 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 , право власності на 3/7 (три сьомих) житлового будинку (літ. «А1, а») за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,0 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., допоміжною площею 42,7 кв.м., а також господарські будівлі та споруди – літня кухня (літ. «Б, б»), погріб (літ. «В, Г»), навіс (літ. «Д, д»), сарай (літ. «Е, Є, є»), які розташовані за земельній ділянці кадастровий номер 5320480701:01:001:0154, площею 0,25 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 14.05.2026 року.

Головуючий: В. Г. Черков