УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/695/23 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б., 
суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
за участю секретаря Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/695/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що вона з листопада 2004 року проживала однією сім`єю як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, із ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а згодом переїхали проживати за іншої адресою у АДРЕСА_2 .
Вказує, що вони вели спільне господарство, разом відпочивали, мали спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, купували майно, придбали автомобіль. Між ними існували взаємовідносини, притаманні подружжю.
У 2019 році стало відомо про наявність у ОСОБА_3 тяжкої хвороби, після чого вона постійно була поруч з ним, підтримувала, допомагала матеріально та морально, здійснювала за ним догляд, вони разом постійно відвідували лікарів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
Позивачка зазначає, що самостійно здійснювала поховання, підтвердженням чого є відповідний договір. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_3 та автомобіль Рено Хечбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
ОСОБА_1 зазначає, що 27 грудня 2022 року вона звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову. Їй було роз`яснено, що для прийняття спадщини необхідно звернутися до суду з метою встановлення факту проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.
Іншим спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його син – ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 зазначає, що встановлення факту проживання разом з ОСОБА_3 необхідно для реалізації її права на спадщину. Тому за захистом своїх спадкових прав вона звернулася з даним позовом до суду.
З врахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт її проживання разом із ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в період з листопада 2004 року по19 грудня 2022 року. 
Також просила визнати транспортний засіб Рено Хечбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3 , а також визнати за нею право власності на частину цього транспортного засобу.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2025 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу, у період з листопада 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано транспортний засіб марки RENAULT, моделі MEGAN SCENIC, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину транспортного засобу марки RENAULT, моделі MEGAN SCENIC, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2719,19 грн.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Звертає увагу на те, що належним чином не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів вручення судових повісток про виклик в судові засідання на 22 квітня 2025 року та 11 червня 2025 року. Рішення було ухвалено у його відсутності та у відсутності його представника – адвоката Левчук Т.В.
ОСОБА_2 вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, повністю не визнає позов. 
Звертає увагу на те, що спірний транспортний засіб  марки Renauit, моделі Megan Scenik, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 був придбаний за його власні кошти, зокрема, за кордоном України, підтвердженням чого є Митна декларація від 29 вересня 2019 року та інші письмові документи, які оформлювались під час перетину кордону України. У подальшому, 12 листопада 2019 року, право власності на цей автомобіль було оформлене на ім`я його батька, що підтверджується договором купівлі-продажу.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не підтверджено факт її спільного проживання з ОСОБА_3 та набуття транспортного засобу у спільну сумісну власність. Стверджує, що спірний автомобіль є особистою власністю його батька.
Відтак, відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на частину цього транспортного засобу. 
Відповідач зауважує, що пояснення свідків за загальним описом не вказують на чіткі проміжки часу, протягом якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали спільно однією сім`єю за кожною адресою, вказаною у позові. Крім того, свідки не вказують про вагомі причини для підтвердження обставин переїзду і відомості про перевезення особистих речей, будь-які докази про зміну місця проживання відсутні. Свідки не вказують також і про чіткі періоди придбання автомобіля.
ОСОБА_2 зазначає, що пояснення свідків про те, що бачили позивачку і його батька, ОСОБА_3 в одному приміщенні, зокрема, при приготуванні їжі, на вулиці, під час відпочинку, не підтверджують факт постійного проживання та наявність спільного проживання й спільного бюджету.
Також, в поясненнях свідків є розбіжності, а тому такі показання та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. 
Ті обставини, що позивачка та ОСОБА_3 протягом тривалого часу підтримувати дружні та близькі стосунки, проводили спільно дозвілля не є підтвердженням сімейних відносин. 
Позивачкою не надано належних та достовірних доказів постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, існування тривалисх стосунків, притаманних подружжю.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом четвертої черги, оскільки вказала, що проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю більш ніж 5 років.
Приватним нотаріусом було роз`яснено, що для оформлення спадкових прав їй необхідно звернутися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідач є сином ОСОБА_3 , на ім`я якого 26 жовтня 2004 року спадкодавцем складено заповіт.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 ( сестра ОСОБА_3 ) та ОСОБА_5 , яка перебувала у дружніх стосунках із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пояснили, що позивачка та ОСОБА_3 з листопада 2004 року почали проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому вони переїхали проживати у квартиру АДРЕСА_3 . Вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом виховували сина позивачки від першого шлюбу. 
Також вказані свідки пояснили, що ОСОБА_1 піклувалася про ОСОБА_3 , який в останні роки життя страждав на тяжку хворобу, а у подальшому здійснила його поховання.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що позивачка та ОСОБА_3 є її друзями, вони часто зустрічалися, разом відпочивали. Свідок також вказала, що сприймала позивачку та ОСОБА_3 як подружню пару, оскільки між ними існували стосунки, притаманні дружині та чоловікові.
Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що впродовж тривалого часу позивачка та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні інтереси та спільний бюджет, разом відпочивали, подорожували за спільні кошти придбали автомобіль.
Свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю відповідача, пояснила, що розірвала шлюб із ОСОБА_3 у 2012 році. ОСОБА_10 проживав сам, приїздив до неї із сином. Після того, як останній захворів, вона та син часто відвідували його у лікарні, готували та приносили йому їжу. 
Також свідок стверджувала , що між позивачкою та її колишнім чоловіком не було сталих сімейних стосунків.
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що працював разом із ОСОБА_3 . Вказав, що йому було відомо про те, що ОСОБА_3 зустрічається із позивачкою, яка інколи відвідувала ОСОБА_3 за місцем проживання.
Судом першої інстанції також досліджувалися рахунки та товарні чеки, розписка від 6 жовтня2005 року, гарантійний талон, договір про туристичне обслуговування, авіаквитки, фіскальні чеки, світлини, частина з яких містить дату, якими підтверджується та обставина, що позивачка та ОСОБА_3 разом купували будівельні матеріали для ремонту житла, придбавали майно, відпочивали.
1 червня 2007 році позивачка уклала договір спостереження за сигналізацією, встановленою у належній ОСОБА_3 квартирі.
На підставі укладеного 27 червня 2018 року договору на туристичне обслуговування позивачка та ОСОБА_3 разом перебували на відпочинку за межами України.
Також судом встановлено, що 12 листопада 2019 року між відповідачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого останній купив автомобіль RENAULT, моделі MEGAN SCENIC, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 . 
У долученій до матеріалів справи декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 3 червня 2022 року, ОСОБА_1 зазначена як довірена особа пацієнта ОСОБА_3 для повідомлення у разі настання екстреного випадку із пацієнтом.
Судом також досліджувалася заява ОСОБА_1 до КП «Центр Первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради від 27 квітня 2021 року про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря для хворого ОСОБА_3 .
Довідка лікаря, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, що ОСОБА_1 супроводжувала ОСОБА_3 кожного разу, коли він звертався за допомогою до Житомирського обласного онкодиспансера з травня 2019 року.
Таким чином, дослідивши вказані докази у сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між позивачкою та ОСОБА_3 з листопада 2004 року існували сталі стосунки, які притаманні подружжю, що, у свою чергу, є підставою для задоволення вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбі.
Колегія суддів також вважає вірним висновок суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного автомобіля.
Так, за правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка з 2007 року працює на посаді інженера 1 категорії Управління поліції охорони в Житомирській області та отримує сталий дохід.
Оскільки в судовому засіданні доведений факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю з листопада 2004 року по 19 грудня 2022 року, суд першої інстанції обгрунтовано визнав за позивачкою право власності на частину вказаного автомобіля.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, які узгоджуються з вимогами законодавства.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивачки – адвокат Мариніна М.О., звернулася до суду із заявою, в якій просила відшкодувати витрати на правничу допомогу.
На підтвердження таких витрат до відзиву долучено копію договору про надання правничої допомоги №22, який був укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Мариніною М.О. 1 травня 2023 року.
Цим договором передбачено, що за надану правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар згідно з актом приймання-передачі юридичних послуг.
Наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі юридичних послуг у цивільній справі №296/695/23 від 11 вересня 2025 року містить інформацію про те, що вартість підготовки відзиву на апеляційну скаргу визначена сторонами у розмірі 4000 грн., а участь у судовому засіданні – 2000 грн.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ( частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з того, що зазначений у акті виконаних робіт розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг), а також із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, й з огляду на відсутність клопотання про зменшення розміру таких витрат, колегія суддів приходить до висновку про те, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2025 року, - без змін.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 30 квітня 2026 року.