КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 757/18462/21-ц Головуючий у суді першої інстанції -Вовк С.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6154/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Почерняк Іриною Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом Адвокатського об`єднання «Гапоненко Роман і партнери» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Адвокатське об`єднання «Гапоненко Роман і партнери» (далі - АО «Гапоненко Роман і партнери») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов мотивований тим, що 17 липня 2020 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_1 , та АО «Гапоненко Роман і партнери» був укладений договір найму (оренди) № 03-3 та додаткова угода № 1 від 30 липня 2020 року, відповідно до якого об`єктом оренди є майно та майнові права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позивач посилався на те, що відповідачами вчинялися протиправні дії, у зв`язку з чим позивач 23 листопада 2020 року звертався до Голосіївського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України. 12 лютого 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та групою невстановлених осіб відбулось незаконне проникнення в орендовану позивачем квартиру, в результаті якого орендаря обмежили в доступі до орендованого ним приміщення.
Позивач зазначав, що 02 березня 2021 року ОСОБА_1 надіслала адвокатському об`єднанню лист, в якому повідомила про факт укладення договору оренди зазначеної квартири із іншою особою та просила негайно звільнити займане позивачем як орендарем приміщення.
Позивач вважав, що ОСОБА_1 без жодних законних підстав, в порушення умов діючого договору оренди, уклала з іншою особою договір найму житла і спірну квартиру за актом прийому-передачі передала в користування іншому наймачу, чим порушила його законні права та інтереси на безперешкодне користування орендованою квартирою, незаконно змінивши замки у вхідних дверях квартири та обмеживши його у доступі до цієї квартири.
Також позивач посилався на те, що договір найму (оренди) № 03-3 від 17 липня 2020 року та додаткова угода № 1 від 30 липня 2020 року є чинними, оскільки строк оренди відповідно до умов договору встановлений до 31 липня 2023 року, і у встановленому законом порядку договір розірваний не був.
Крім того, позивач зазначав, що орендована ним квартира була зазначена в Єдиному реєстрі адвокатів України, в якості додаткової робочої адреси адвоката Гапоненка Р. І., в орендованій позивачем квартирі знаходиться належне позивачу майно та документи, які містять адвокатську таємницю та до яких позивач не має доступу, а тому відповідачами порушено статтю 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки недоторканість володіння адвоката охороняється законом.
Позивач просив:
зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_1 звільнити квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на строк дії договору найму (оренди) № 03-3 від 17 липня 2020 року та додаткової угоди № 1 від 30 липня 2020 року до зазначеного договору, усунути та не чинити перешкоди АО «Гапоненко Роман і партнери» у користуванні орендованою квартирою АДРЕСА_1 на строк дії договору найму (оренди) № 03-3 від 17 липня 2020 року та додаткової угоди № 1 від 30 липня 2020 року.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у задоволенні позову АО «Гапоненко Роман і партнери» відмовлено.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року, заяву представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - Почерняк І. С. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено.
Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 757/18462/21-ц.
Стягнуто з АО «Гапоненко Роман і партнери» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_1 33 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, апеляційні скарги АО «Гапоненко Роман і партнери» залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 5 квітня 2023 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року частково задоволено касаційну скаргу АО «Гапоненко Роман і партнери». Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року в частині позовних вимог А.О. « Гапоненко Роман і партнери» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року позов задоволено. 
Усунуто перешкоди в користуванні АО «Гапоненко Роман і партнери» як орендарю - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом зобов`язаня ОСОБА_1 звільнити квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на строк дії Договору № 03-3 найму (оренди) від 17.07.2020 та Додаткової угоди № 1 від 30.07.2020 до Договору № 03-3 найму (оренди) від 17.07.2020, усунути і не чинити перешкоди АО «Гапоненко Роман і партнери» у користуванні орендованою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на строк дії Договору № 03-3 найму (оренди) від 17.07.2020 та Додаткової угоди № 1 від 30.07.2020 до Договору № 03-3 найму (оренди) від 17.07.2020, який діє до моменту розірвання за рішенням суду.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АО «Гапоненко Роман і партнери» судовий збір сплачений за подання позовної заяви у суді першої інстанція у розмірі - 2 270 грн, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції - 3405 грн, судовий збір сплачений за подання касаційної скарги до Верховного Суду - 4 540 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АО «Гапоненко Роман і партнери» судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу адвоката) у загальному розмірі - 260 000 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету спору та відповідного до нього предмету доказування, встановивши обставини, які не були предметом спору та зазначив у резолютивній частині рішення «Усунути перешкоди в користуванні Адвокатському об`єднанню «Гапоненко Роман і партнери» як орендарю - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом…», чого не було вказано у прохальній частині позовної заяви.
Апелянтка вказує, що судом було встановлено обставини, що впливають на права ОСОБА_1 , який не є учасником справи. При цьому, оцінка дій такої особи покладена судом в основу оцінки дій відповідачки.
Посилається на те, що станом на дату підписання додаткової угоди додаток до Договору, в якому було б визначено розмір орендної плати (або внесено зміни до п.4.1. Договору), сторонами підписаний не був, будь-який інший документ між сторонами щодо погодження такої істотної умови договору не підписувався, тобто така умова визначена не була. Крім цього, приміщення у користування позивачу передано не було, між сторонами не було підписано Акт приймання-передачі приміщення в оренду, а отже договір є неукладеним.
Натомість суд першої інстанції не здійснив тлумачення договору, на якому наполягала відповідачка та дійшов безпідставних висновків про укладеність договору.
Зазначає, що договір не був автоматично пролонгований.
Також заперечує проти стягнення судом витрат на правову допомогу та судового збору на користь позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник позивача адвокат Гапоненко Р.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. 
У судовому засіданні в апеляційному суді взяла участь представниця відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_1 - адвокат Почерняк І.С., яка підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав. Представник позивача адвокат Гапоненко Р.І. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що відповідно до копії договору дарування 1/2 частини квартири від 20 серпня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Василевською О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 3-527, ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
17 липня 2020 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та АО «Гапоненко Роман і партнери» (орендар) мав місце договір найму (оренди) № 03-3, за умовами якого орендодавець передав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) майно та майнові права на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктами 2.1, 2.2, 2.3 вказаного договору оренди приміщення повинно бути передане орендодавцем та прийняте орендарем 17 липня 2020 року. Передача приміщення здійснюється за актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу приміщення в оренду. В момент підписання акту здачі-приймання орендодавець передає орендарю ключі від приміщення.
Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору оренди строк оренди триває з 17 липня 2020 року по 17 липня 2021 року.
Згідно з пунктом 4.1 зазначеного договору оренди розмір орендної плати визначається у додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною даного договору.
За положеннями пункту 4.8 вказаного договору оренди розмір орендної плати може переглядатись сторонами у вересні 2020 року, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше вересня 2021 року, у випадку не погодження сторонами зміни розміру орендної плати договір може бути розірваний однією із сторін через два місяці після попередження про розірвання договору.
За змістом пункту 9.8 договору оренди всі зміни та доповнення до цього договору оформлюються у письмовій формі та скріплюються підписами та печатками (за наявності) сторін.
30 липня 2020 року між ОСОБА_1 та АО «Гапоненко Роман і партнери» укладено додаткову угоду № 1 до договору найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3, згідно з якою сторони внесли зміни до договору оренди, а саме: внесено зміни до пункту 3.1 договору: збільшено строк оренди до 31 липня 2023 року; внесено зміни до пункту 4.8 договору, виклавши його в новій редакції: розмір орендної плати може переглядатись сторонами у жовтні 2020 року в розмірі не більше 15 % від суми орендної плати по договору суборенди, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше жовтня 2021 року в розмірі не більше 40 % від суми орендної плати по договору суборенди; внесено зміни до пункту 8.2 договору, виклавши його в новій редакції: сторони домовились, що систематичним та грубим порушенням умов договору є несплата орендарем орендної плати за користування приміщенням більш ніж за дванадцять місяців користування приміщенням; доповнено пункт 9.11 договору: орендар не несе відповідальності за оплату комунальних послуг, які нараховані станом на 31 липня 2020 року.
Зазначені договір найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3 та додаткову угоду від 30 липня 2020 року № 1 до цього договору підписано представником ОСОБА_1 - ОСОБА_1 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності від 21 лютого 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О. В. 21 лютого 2020 року за реєстровим № 1156.
19 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_1 направив АО «Гапоненко Роман і партнери» повідомлення про неукладений договір оренди, у якому зазначено, що сторони не дійшли згоди про визначення істотної умови договору найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3 - ціни, розмір якої було вирішено вказати у додатку до цього договору; у зв`язку з цим сторонами також не було підписано акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 . Ураховуючи зазначене, вказаний договір оренди є неукладеним, власник має намір передати спірну квартиру в оренду іншій особі.
29 жовтня 2020 року АО «Гапоненко Роман і партнери» направило ОСОБА_1 повідомлення про розмір орендної плати, у якому вказано, що орендар погоджує орендодавцю суму орендної плати в розмірі 1 % від суми орендної плати за договором суборенди, яка складає 450 грн, оскільки орендар витратив на проведення ремонтних робіт та підготовку квартири до належного стану для подальшого використання за призначенням приблизно 170 000 грн.
13 листопада 2020 року АО «Гапоненко Роман і партнери» направило ОСОБА_1 заперечення на повідомлення про неукладений договір найму (оренди), у яких зазначив, що заперечує проти повідомлення орендодавця про неукладений договір оренди, оскільки ціну договору сторони визначили у пункті 4.8 договору згідно з додатковою угодою № 1 від 30 липня 2020 року до цього договору - не більше 15 % від суми орендної плати за договором суборенди; у жовтні 2020 року орендар на виконання умов договору направив повідомлення орендодавцю про розмір орендної плати в розмірі 450 грн, яка була оплачена орендарем; акт прийому-передачі орендованої квартири не було підписано, оскільки на час укладення договору оренди ця квартира перебувала у розпорядженні третіх осіб.
02 грудня 2020 року ОСОБА_1 надала АО «Гапоненко Роман і партнери» відповідь на заперечення на повідомлення про неукладений договір найму (оренди) (неприйняття заперечення) - заяву про непогодження розміру орендної плати, зазначивши повторно, що договір найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3, є неукладеним, оскільки квартира АДРЕСА_1 фактично не була передана в оренду АО «Гапоненко Роман і партнери» враховуючи, що акт здачі-приймання квартири не підписано сторонами. При цьому ОСОБА_1 як орендодавець не погодилась з тлумаченням орендарем умов договору та самовільним встановленням в односторонньому порядку бажаного розміру орендної плати та з її розміром, та вимагає негайно звільнити житло (майно) орендодавця і не перешкоджати їй у вільному розпорядженні та користуванні майном.
Згідно з копіями виписок за банківським рахунком АО «Гапоненко Роман і партнери» перераховано за оренду по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до договору № 03-3: 450 грн - 02 листопада 2020 року, 450 грн - 07 грудня 2020 року, 450 грн - 04 січня 2021 року, 450 грн - 08 лютого 2021 року.
02 листопада 2020 року платіжним дорученням № 58 АО « Гапоненко Роман і партнери» перерахувало ОСОБА_1 450 грн з призначенням платежу «Оплата за оренду по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до договору № 03-3 найму (оренди) від 17 липня 2020 року та повідом. про розмір орендної плати без ПДВ».
07 грудня 2020 року платіжним дорученням № 82 АО «Гапоненко Роман і партнери» перерахувало ОСОБА_1 450 грн з призначенням платежу «Оплата за оренду за грудень 2020 року по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до договору № 03-3 найму (оренди) від 17 липня 2020 року без ПДВ».
04 січня 2021 року платіжним дорученням № 97 АО «Гапоненко Роман і партнери» перерахувало ОСОБА_1 450 грн з призначенням платежу «Оплата за оренду за січень 2021 року по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до договору № 03-3 найму (оренди) від 17 липня 2020 року без ПДВ».
08 лютого 2021 року платіжним дорученням № 122 АО «Гапоненко Роман і партнери» перерахувало ОСОБА_1 450 грн з призначенням платежу «Оплата за оренду за лютий 2021 року по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до договору № 03-3 найму (оренди) від 17 липня 2020 року без ПДВ».
13 грудня 2020 року ОСОБА_1 перерахувала 450 грн АО «Гапоненко Роман і партнери» з призначенням платежу «Повернення помилково перерахованих 02 листопада 2020 року грошових коштів по неукладеному договору оренди № 03-3 від 17 липня 2020 року з додатковою угодою № 1 від 30 липня 2020 року» за квитанцією № 0.0.1939783262.1.
16 грудня 2020 року ОСОБА_1 за квитанцією № 0.0.1944530116.1 перерахувала 450 грн АО «Гапоненко Роман і партнери» з призначенням платежу «Повернення помилково перерахованих 07 грудня 2020 року грошових коштів по неукладеному договору оренди № 03-3 від 17 липня 2020 року з додатковою угодою № 1 від 30 липня 2020 року».
05 січня 2021 року ОСОБА_1 перерахувала 450 грн АО «Гапоненко Роман і партнери» з призначенням платежу «Повернення помилково перерахованих 04 січня 2021 року коштів по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до неукладеного договору оренди № 03-3 від 17 липня 2020 року з р/р НОМЕР_1 ».
08 лютого 2021 року ОСОБА_1 перерахувала 450 грн АО «Гапоненко Роман і партнери» з призначенням платежу «Повернення помилково перерахованих 08 лютого 2021 року коштів по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до неукладеного договору оренди № 03-3 від 17 липня 2020 року з р/р НОМЕР_1 ».
Заявою від 02 березня 2021 року ОСОБА_1 повідомила АО «Гапоненко Роман і партнери» про те, що договір найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3 є неукладеним, оскільки сторонами не погоджено істотну умову договору щодо розміру орендної плати, а також вимагала утримуватись від дій з втручання у її право власності на спірну квартиру.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша, третя статті 626 ЦК України).
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22)).
У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Предметом договору найму можуть бути майнові права (частина друга статті 760 ЦК України).
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 762 ЦК України).
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 762 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Касаційний суд вже звертав увагу, що за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України). Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21)).
Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
У даній справі Верховний суд зауважив, що:
плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення;
за загальним правилом, сторони договору найму самостійно визначають розмір плати. Тому за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму;
законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору;
для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні частини першої статті 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
позивач АО «Гапоненко Роман і партнери» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, в обґрунтування якого вказав, що між ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_1 , та АО «Гапоненко Роман і партнери» був укладений договір найму (оренди) № 03-3 та додаткова угода № 1 від 30 липня 2020 року. Відповідно до умов договору об`єктом оренди є майно та майнові права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , строк оренди до 31 липня 2023 року. Всі істотні умови договору було погоджено сторонами, рішення про визнання неукладеним, недійсним чи розірваним договору та додаткової угоди відсутні;
суди встановили, що: 17 липня 2020 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та АО «Гапоненко Роман і партнери» (орендар) мав місце договір найму (оренди) № 03-3; 30 липня 2020 року між ОСОБА_1 та АО «Гапоненко Роман і партнери» укладено додаткову угоду № 1 до договору найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3; за умовами договору орендодавець передав орендарю у тимчасове платне користування (оренду) майно та майнові права на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в строк по 17 липня 2021 року; за положеннями пункту 4.8 договору найму (оренди) розмір орендної плати може переглядатись сторонами у вересні 2020 року, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше вересня 2021 року, у випадку не погодження сторонами зміни розміру орендної плати договір може бути розірваний однією із сторін через два місяці після попередження про розірвання договору; додатковою угодою внесено зміни до пункту 3.1 договору, а саме: збільшено строк оренди до 31 липня 2023 року; внесено зміни до пункту 4.8 договору, викладено його в новій редакції: розмір орендної плати може переглядатись сторонами у жовтні 2020 року в розмірі не більше 15 % від суми орендної плати по договору суборенди, в подальшому розмір орендної плати може переглядатись сторонами один раз на рік, але не раніше жовтня 2021 року в розмірі не більше 40 % від суми орендної плати по договору суборенди.
Апеляційний суд враховує, що плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення.
Законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору; для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні частини першої статті 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що договір найму (оренди) № 03-3 є укладеним. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що на момент звернення з позовом до суду позивач позбавлений можливості безперешкодно користуватись орендованою квартирою, що порушує його право як орендаря.
Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Як встановлено судом, договір найму (оренди) № 03-3 між ОСОБА_1 (орендодавець) та АО «Гапоненко Роман і партнери» (орендар) було укладено 17 липня 2020 року.
Пунктом 3.1 вказаного договору сторони погодили, що строк оренди триває з 17 липня 2020 року по 17 липня 2021 року.
Відповідно до п. 3.2 укладеного між сторонами договору, якщо жодна сторона в строк одного місяця до закінчення дії цього договору не заявить про намір його розірвати, договір автоматично пролонгується на строку одного року з правом подальшої пролонгації.
Пунктом 1 додаткової угоди №1 до договору №03-3 сторони погодили внести зміни до п. 3.1 договору: збільшити строк оренди до 31 липня 2023 року.
Як регламентує стаття 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
У справі, що переглядається, із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою позивач звернувся у квітні 2021 року, тобто, до закінчення строку дії договору оренди.
В ході подальшого розгляду справи, обґрунтовуючи своє право на користування спірною квартирою на підставі договору оренди, позивач посилався на те, що договір автоматично пролонгувався.
Разом з цим, як видно із матеріалів справи, 19 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_1 направив АО «Гапоненко Роман і партнери» повідомлення про неукладений договір оренди та в подальшому відповідачка послідовно заперечувала факт укладення договору та можливість виконання його умов, що, на переконання колегії суддів, свідчить про однозначне небажання відповідачки продовжувати дію договору оренди на нові періоди.
Зокрема, 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 надала АО «Гапоненко Роман і партнери» відповідь на заперечення на повідомлення про неукладений договір найму (оренди) (неприйняття заперечення) - заяву про непогодження розміру орендної плати, зазначивши повторно, що договір найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3, є неукладеним.
Крім цього, 13 грудня 2020 року, 16 грудня 2020 року, 05 січня 2021 року та 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 перераховувала по 450 грн АО «Гапоненко Роман і партнери» з призначенням платежу «Повернення помилково перерахованих /дата/ коштів по додатковій угоді № 1 від 30 липня 2020 року до неукладеного договору оренди № 03-3 від 17 липня 2020 року з р/р НОМЕР_1 ».
Заявою від 02 березня 2021 року ОСОБА_1 знов повідомила АО «Гапоненко Роман і партнери» про те, що договір найму (оренди) від 17 липня 2020 року № 03-3 є неукладеним.
В ході судового розгляду у судах усіх трьох інстанцій сторона відповідача також наполягала на тому, що договір не був укладеним.
Отже, строк дії договору оренди закінчився 31 липня 2023 року та в подальшому пролонгований не був.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо автоматичної пролонгації договору на наступні періоди.
Так, апеляційний суд ураховує, що у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідачки до позивача із заявою про намір розірвати договір. Однак, вказана обставина не впливає на висновок суду щодо закінчення строку дії договору, оскільки умовами договору не визначена конкретна форма такої заяви, в той час як із встановлених обставин справи вбачається наявність волі ОСОБА_1 на припинення договірних відносин із позивачем.
Зважаючи на те, що судом встановлено факт закінчення строку дії договору оренди до ухвалення судового рішення, колегія суддів доходить висновку, що усунення перешкод АО «Гапоненко Роман і партнери» з боку ОСОБА_1 у користуванні належною їй квартирою не є ефективним способом захисту прав позивача та не призведе до захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову АО «Гапоненко Роман і партнери» у зв`язку із необґрунтованістю його вимог. 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 15 червня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома