ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2039/26 Справа № 206/1203/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №206/1203/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лагода Олени Анатоліївни на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Малихіної В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
29 листопада 2022 року рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.
За період шлюбу подружжя купувало майно яке є спільною сумісною власністю. Вартість даного майна вона (позивач) не пам`ятає, оригінали квитанцій за його придбання залишились у відповідача, однак за посиланням Інтернет ресурсів можливо встановити його вартість як вживане. Серед придбаного також був автомобіль марки «Volkswagen Jetta», середня вартість якого складає 221 400 грн., яка розрахована за допомогою калькулятора вартості авто.
Придбання майна підтверджується списанням коштів з її банківського рахунку.
Зауважує, що після припинення шлюбних стосунків все вищезазначене майно перебуває у відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважає, що має право на виплату їй вартості Ѕ частки спірного майна.
Просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності її з відповідачем набуте за період шлюбу рухоме майно, зокрема побутову техніку та речі домашнього вжитку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль марки «VolkswagenJetta», чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, VIN- НОМЕР_2 , середньою вартістю 221 400 грн., та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості майна у розмірі 180 749,50 грн.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Лагода О.А. подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з`ясуванні обставин справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Сімейного кодексу України, та Цивільного кодексу України.
Зазначає, що суд безпідставно не врахував, що майно набуте під час шлюбу, який не був припинений; кошти, за які воно придбане, походили з спільного бюджету сім`ї; внесок позивача у створення сімейного добробуту (ведення господарства, виховання дітей, підтримка чоловіка у професійній діяльності) є рівнозначним матеріальним внескам.
Зауважує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Вказує, що позивач надала до суду докази її участі у спільному бюджеті родини. Проте судом це не було взято до уваги.
Вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не керувався принципом презумпції спільної власності подружжя.
Крім того вважає, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми, зокрема, судом першої інстанції не витребувано за клопотанням позивача необхідні документи щодо джерел фінансування придбання майна; не досліджено показання свідків щодо участі сторін у покращенні спірного майна; не надано належної оцінки доказам, наданим позивачкою, що суперечить ст.89 ЦПК України.
Зауважує, що судом надано перевагу свідченням відповідача, доводи якого були безпідставними, не обґрунтованими доказами, чим порушив принцип диспозитивності, верховенства права та пропорційності. Судом першої інстанції не повно встановлені обставини, що призвело до неправильного та несправедливого вирішення справи.
Вважає, що рішення Самарського районного суду м.Дніпра від 15 вересня 2025 року у справі 206/1203/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 27 липня 2007 року було зареєстровано шлюб.
29 листопада 2022 року рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.
Позивач зазначає, що за період шлюбу було придбано певний перелік майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, загальна вартість якого складає 361 499 грн. 
Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області та Запорізькій областях на виконання ухвали суду, повідомлено, що станом на 23 червня 2025 року за ОСОБА_2 у період часу з 27 липня 2007 року по 25 листопада 2022 року проведено реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Jetta», чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 від 26.05.2020р., 2006 року випуску, VINWVWZZZ1KZ6M814182,. Вищезазначений транспортний засіб 19 квітня 2025 року в ТСЦ МВС №1249 був перереєстрований на нового власника на підставі договору комісії №6112/25/0819 від 17 квітня 2025 року, договору купівлі-продажу №6112/25/00787 від 18 квітня 2025 року, укладених у суб`єкта господарювання ТОВ «СТВ Авто», та акту огляду ТЗ №6112/25/000787 від 18 квітня 2025 року, виданого ТОВ «СТВ Авто».
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що позивач переїхала проживати у гуртожиток в 2019 році і познайомилась з ОСОБА_1 . Свідок бачила, як відповідач деколи приїжджав до позивачки у гуртожиток. Позивач заселилася до гуртожитку раніше ніж вона. Бачила автомобіль Фольксваген в період з 2019 по 2022 рік. В будинку за адресою АДРЕСА_1 вона (свідок) не була.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що їй відомо, що сторони припинили проживати разом перед новим 2016 роком. З 2017 року вони постійно не проживають разом, відповідач придбав машину та проживав з ОСОБА_5 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що знайомий з відповідачем з 2015 року. Позивача разом з ним ніколи не бачив. Йому відомо, що машину відповідач придбав приблизно у 2020 році, також йому відомо, що позивач, колишня дружина ОСОБА_2 проживає в гуртожитку.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що знайома зі сторонами по справі з 2016-2017 років. Їй відомо, що в 2017 році було придбано автомобіль фольксваген.
Відповідно до заочного рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року по справі №206/612/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину встановлено, що 19 жовтня 2018 року позивач звертаючись до суду з позовними вимогами та зазначила, що вже понад рік вони з відповідачам живуть окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Дитина проживає з нею, відповідач добровільно надає допомогу на утримання сина у розмірі 500 грн. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в судовому засіданні не доведено, яке саме майно було придбано, що джерелом набуття майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки як вбачається з наданих доказів, сторони не проживали разом та не вели спільного господарства з 2017 року, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Нормою ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 27 липня 2007 року було зареєстрований шлюб. 29 листопада 2022 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.
Згідно актів про непроживання особи від 03 листопада 2022 року та 08 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2017 року. 
Відповідно до заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року по справі № 206/612/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину встановлено, що 19 жовтня 2018 року позивач звернулась до суду з позовними вимогами та зазначила, що вже понад рік вони з відповідачам живуть окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.

підтвердження придбання наведеного вище майна та його вартість. Відповідач в суді заперечував що дане майно було придбано та документи на це майно знаходяться у нього.
Останній також звертався до суду із зустрічним (аналогічним) позовом до позивача, однак в ході розгляду справи відмовився від позову через відсутність доказів.
Надана позивачем роздруківка руху коштів по її картці не підтверджує придбання якого саме майна було нею оплачено і його вартість, як і не підтверджує факту придбання за спільні кошти.

Таким чином доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що кошти за які придбавалось спірне майно походили зі спільного бюджету сім`ї та/або спільної праці подружжя, та те, що внесок позивача у створенні сімейного добробуту та підтримка чоловіка у його професійній діяльності є рівнозначним матеріальним внескам, відхиляються колегією суддів, як необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами. 

Щодо придбання відповідачем під час спільного проживання автомобіля «Volkswagen Jetta» вартістю 221 400 грн. (за даними калькулятора вартості авто), то з матеріалів справи вбачається, що дане рухоме майно придбано відповідачем в травні 2020 року (відповідь Головного сервісного центру МВС Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях), тобто в період коли сторони вже три роки не проживали разом та не вели спільного господарства (з 2017 року).

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції що позивачем не доведено права спільної сумісної власності та факту спільної участі сторін у придбанні спірного майна, що унеможливлює задоволення позову.
З врахуванням зазначеного колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лагода Олени Анатоліївни - залишити без задоволення. 
Рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 17.06.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв