Справа № 465/10767/25 
Провадження 2/465/2042/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
03.06.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючої судді Мигаль Г.П.,
при секретарі судового засідання Білінській С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування обтяження у виді арешту на квартиру,
встановив:
ОСОБА_1  звернулася до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування обтяження у виді арешту на квартиру, просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовує тим, що на підставі інформації з Львівського державного нотаріального архіву їй стало відомо, що на її майно (квартиру) за адресою: АДРЕСА_1 , ВДВС Франківського РУЮ від 23.11.2001 року накладено арешт. Боржником згідно з цією постановою є попередній власник квартири ОСОБА_2 . Проте, договір купівлі-продажу квартири укладено 28.05.2001 року, що свідчить про те, що на момент накладення арешту ОСОБА_2 не був власником. Про це також свідчить договір купівлі-продажу квартири та довідка БТІ видана пізніше, аніж видана постанова. Тобто 08.11.2001 ВДВС Франківського РУЮ стало відомо про наявність нерухомого майна згідно з повідомленням ЛОДКБТІ, проте по факту такої довідки не могло існувати, а довідка № 589 видана від 06.12.2001 року начальником ЛОДКБТІ ЕО п. Кравець, що згідно з даними на 05.12.2001 року квартира АДРЕСА_2 від 13.06.2001 року зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Накладений арешт порушує право позивачки на житло. На її звернення до виконавчої служби про зняття арешту, їй було відмовлено. Вважає дії виконавчої служби протиправними. Таким чином арешт накладений на майно особи, яка не є боржником, накладений на квартиру, яка була продана ще 28.05.2001 року, пов`язаний із померлим боржником у 2001 році, існує без наявного виконавчого провадження, порушує право власності позивачки. 
Ухвалою суду від 03.04.2026 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Позивачка подала до суду заяву про підтримання позовних вимог, просить задоволити, та просить здійснювати розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце та час розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ЦПК України, не подав відзиву, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що 28.05.2001 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Футорянською О.А. за №АЕА №693216 від 28.05.2001, зареєстрований в реєстрі за №2848, згідно з яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Львівським обласним Державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (далі - ЛОДКБТІ ЕО)від 13.06.2001 серії КММ №058057, ЛОДКБТІ ЕО посвідчило, що квартира, розташована у АДРЕСА_1 в цілому зареєстрована за ОСОБА_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції 22.11.2001 року зареєстровано шлюб. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_7 .
Згідно з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2001 року у справі №2-3170, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 13625 грн неповерненого боргу, 18,20 грн сплаченого позивачем державного мита.
Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 23.11.2001, державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського міського управління Міністерства юстиції Дячишином Т.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-3170, виданого 07.05.2001 Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 13643,20 грн на користь ОСОБА_8 постановлено: накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , а саме квартиру по АДРЕСА_1 ; заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме квартири по АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як роз`яснено п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" № 5 від 03.06.2016, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.56 ЗУ "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.
Таким чином, відповідно до ч.5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт може бути знятий лише за рішенням суду. 
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» 
Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У зв`язку з наявністю арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном, вказаний арешт був внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови Державного виконавця Франківського ВДВС Львівського міського управління Міністерства юстиції Дячишином Т.О. про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 23.11.2001, якою державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа №2-3170, виданого 07.05.2001 Франківським районним судом м. Львова наклав арешт. Проте суд звертає увагу, що ОСОБА_9 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 28.05.2001 на підставі договору купівлі- продажу від 28.05.200, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим ЛОДКБТІ ЕО від 13.06.2001 серії НОМЕР_2 , а отже на момент накладення арешту постановою Державного виконавця Франківського ВДВС Львівського міського управління Міністерства юстиції Дячишином Т.О. (23.11.2001) згадана квартира не належала ОСОБА_2 , а належала ОСОБА_9 на праві власності.
Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та оскільки позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, не може захистити своє порушене право власності, суд дійшов висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позов необхідно задовольнити.
У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 2, 54, 59 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 82, 89, 229, 247, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Позов  ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування обтяження у виді арешту на квартиру задовольнити.
Зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою АДРЕСА_1 , що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який було накладено постановою державного виконавця Дячишина Т.О. Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 23.11.2001, з примусового примусовому виконання рішення суду на підставі виконавчого листа №2-3170, виданого 07.05.2001 Франківським районним судом м. Львова у справі№2-3170.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ЄДРПОУ 35009269, адреса: 79057, м.Львів, вул. Конотопська, 6/8
Повне рішення складено 03.06.2026.

Головуючий суддя Мигаль Г.П.