ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/17697/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 в адміністративній справі №160/17697/25 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-
ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:
-стягнути з громадянина ОСОБА_2 на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 504 151, 23 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 після завершення лікування не повернувся до розташування Військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2025 №1010. У зв`язку із відсутністю відповідача на військовій службі у військовій частині без поважних причин, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2025 №1919 призначено проведення службового розслідування. За наслідком проведеного службового розслідування встановлено відсутність відповідача на військовій службі без поважних причин та безпідставне отримання ним грошового забезпечення в період з 24.07.2024 до 01.10.2024 у розмірі 504 151,23 грн. У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353 та довідки розрахунку переплати грошового забезпечення та премії визначено суму збитків, заподіяних державі солдатом ОСОБА_1 . В якості правової підстави позову позивачем зазначено п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про матеріалну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» №160-ІХ, зокрема, відшкодування збитків, завданих військовій частині надлишковими виплатами під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції протиправно відхилив доводи позивача про те, що останній має право на відшкодування збитків, завданих військовій частині надлишковими виплатами під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків ОСОБА_1 .
30 січня 2026 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено про те, що суб`єктом відповідальності за такі надлишкові виплати є не особа, яка отримувала такі виплати, а особа, яка здійснювала та/або погоджувала їх нарахування у надлишковому розмірі (до прикладу, бухгалтер фінансової служби/ керівник/начальник військової частини). Відповідач ОСОБА_1 є особою, яка отримувала надлишкові виплати від Військової частини НОМЕР_1 . Зазначені виплати нараховувалися та
виплачувалися відповідачу відповідальною особою позивача. Суд обґрунтовано виснував, що завдана внаслідок надлишкових виплат шкода відповідно до положень Закону №160-ІХ підлягає стягненню з посадових осіб, відповідальних за фінансові операції, а не з отримувачів таких виплат. Відтак, Закон №160-ІХ фокусується на шкоді, завданій з вини військовослужбовця під час виконання обов`язків, а переплата, передбачена п.5. ч.1 ст. 1 цього Закону, є наслідком помилки військової частини, яка не призупинила вчасно нарахування та виплату грошових коштів відповідачу. Отже, за змістом вищевказаного, суд обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 в межах розгляду даної справи не може бути суб`єктом відповідальності за Законом №160-ІХ, оскільки ним не завдавалася шкода шляхом нарахування надлишкових виплат під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
ОСОБА_1 , проходив Військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2024 №152 ОСОБА_1 призначено солдатом резерву 50-ї запасної роти Військової частини НОМЕР_1 з 29.05.2024.
У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2024 №153, солдат ОСОБА_1 призначений на посаду стрільця-санітара 3-ї штурмового відділення 2-то штурмового взводу 9-ї штурмової роти НОМЕР_2 штурмового батальйону.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2024 №239, відповідача було увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , із 24.08.2024 у зв?язку із перебуванням на тривалому лікуванні.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2025 №1010 «Про результати проведення службового розслідування за фактом неповернення після лікування до розташування підрозділу та відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_1 » було встановлено факт неповернення після лікування до розташування підрозділу та відсутності з 24.07.2024 на військовій службі солдата ОСОБА_1 . З наказу вбачається, що з 24 липня 2024 року відповідач обліковується таким, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 як відсутнього на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів.
Також вищевказаним службовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ №4» ДОР з 10 липня 2024 року до 13 липня 2024 року, скерований на наступний етап медичної евакуації до міста Хмельницькій.
14 липня 2024 року солдат ОСОБА_1 був Госпіталізований в КНП «Старокостянтинівська багатопрофільна лікарня» та у період з 14.07.2024 до 18.07.2024 перебував на стаціонарному лікуванні.
18 липня 2024 року ОСОБА_1 був переведений з КНП «Старокостянтинівка багатопрофільна лікарня» по попередньому узгодженню з адміністрацією обох лікарень у КП «Марганецька ЦРЛ» Марганецької міської ради».
У період з 19 липня 2024 року до 23 липня 2024 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КП «Марганецька центральна лікарня».
24 липня 2024 року відповідач не з`явився до розташування Військової частини НОМЕР_1 , у зв?язку з чим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2025 №1919, призначено проведення службового розслідування відносно відповідача у зв?язку із ймовірною неправомірною виплатою грошового забезпечення відповідачу.
Відповідно до Акта службового розслідування від 28.04.2024, було установлено наступне: у зв?язку із відсутністю на військовій службі солдата ОСОБА_1 з 24.07.2024 останній у військової частини НОМЕР_1 отримав неправомірну виплату грошового забезпечення у розмірі 504 151,23 грн., що підтверджується Актом службового розслідування від 28.04.2025, Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353 «Про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 » встановлено, що ОСОБА_1 у перід з 24.07.2024 до 01.10.2024 отримав неправомірну виплату грошового забезпечення у розмірі 504 151,23 грн.
Відповідно до довідки-розрахунку нарахованого та виплаченого грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 від 10.04.2025 №1776/6/713, останній отримував грошове забезпечення, включаючи додаткову винагороду у наступних розмірах та періодах: з 24.07.2024 до 31.07.2024 у розмірі 163144, 33 грн; з 01.08.2024 до 31.08.2024 у розмірі 170503,45 грн; з 01.09.2024 до 30.09.2024 у розмірі 170503, 45 грн.
28 травня 2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу про добровільне повернення суми переплаченого грошового забезпечення у сумі 504 151, 23 грн.
Однак, станом на день подання цього позову, відповідачем не повернено суми переплаченого грошового забезпечення у сумі 504 151, 23 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом, зазначивши в якості підстави для звернення до суду п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про матеріалну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» №160-ІХ, зокрема, відшкодування збитків, завданих військовій частині надлишковими виплатами під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 року №1075-XIV (далі по тексту - Закон 1075-XIV).
Згідно зі статтею 7 Закону №1075-XIV особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Згідно із частиною першою статті 1 Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»: матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Відповідно до ч.1, 2 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб» особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, зокрема, в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
За приписами частин 1-3 статті 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством. Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню. У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Отже, згідно зі статтями 10, 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування. Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Пунктом 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Судом встановлено, що відповідач у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2024 №153, солдат ОСОБА_1 призначений на посаду стрільця-санітара 3-ї штурмового відділення 2-то штурмового взводу 9-ї штурмової роти НОМЕР_2 штурмового батальйону.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2024 №239, відповідача було увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , із 24.08.2024 у зв?язку із перебуванням на тривалому лікуванні.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2025 №1010 «Про результати проведення службового розслідування за фактом неповернення після лікування до розташування підрозділу та відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_1 » було встановлено факт неповернення після лікування до розташування підрозділу та відсутності з 24.07.2024 на військовій службі солдата ОСОБА_1 . З наказу вбачається, що з 24 липня 2024 року відповідач обліковується таким, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 як відсутнього на військовій службі без поважних на те причин та без дозволу командирів.
Також вищевказаним службовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ №4» ДОР з 10 липня 2024 року до 13 липня 2024 року, скерований на наступний етап медичної евакуації до міста Хмельницькій.
14 липня 2024 року солдат ОСОБА_1 був Госпіталізований в КНП «Старокостянтинівська багатопрофільна лікарня» та у період з 14.07.2024 до 18.07.2024 перебував на стаціонарному лікуванні.
18 липня 2024 року ОСОБА_1 був переведений з КНП «Старокостянтинівка багатопрофільна лікарня» по попередньому узгодженню з адміністрацією обох лікарень у КП «Марганецька ЦРЛ» Марганецької міської ради».
У період з 19 липня 2024 року до 23 липня 2024 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КП «Марганецька центральна лікарня».
24 липня 2024 року відповідач не з`явився до розташування Військової частини НОМЕР_1 , у зв?язку з чим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2025 №1919, призначено проведення службового розслідування відносно відповідача у зв?язку із ймовірною неправомірною виплатою грошового забезпечення відповідачу.
Відповідно до Акта службового розслідування від 28.04.2024, було установлено наступне: у зв?язку із відсутністю на військовій службі солдата ОСОБА_1 з 24.07.2024 останній у військової частини НОМЕР_1 отримав неправомірну виплату грошового забезпечення у розмірі 504 151,23 грн., що підтверджується Актом службового розслідування від 28.04.2025, Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353 «Про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 » встановлено, що ОСОБА_1 у перід з 24.07.2024 до 01.10.2024 отримав неправомірну виплату грошового забезпечення у розмірі 504 151,23 грн..
Відповідно до довідки-розрахунку нарахованого та виплаченого грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 від 10.04.2025 №1776/6/713, останній отримував грошове забезпечення, включаючи додаткову винагороду у наступних розмірах та періодах: з 24.07.2024 до 31.07.2024 у розмірі 163144, 33 грн; з 01.08.2024 до 31.08.2024 у розмірі 170503,45 грн; з 01.09.2024 до 30.09.2024 у розмірі 170503, 45 грн.
Проте, доказів того, що за наслідками службового розслідування командир військової частини видав наказ про притягнення відповідача як винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню, і цей наказ був доведений до відповідача під підпис, як того вимагає частина 7 статті 8 Закону №160-ІХ, позивач не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
Позивач у червні 2025 року звернувся до суду з цим адміністративним позовом про стягнення з відповідача шкоди в сумі 504 151,23 грн. При цьому, правовою підставою, яка дає йому право на звернення до суду з таким позовом, вказує статтю 12 Закону №160-IX.
Слід зазначити, що згідно з нормами Закону №160-IX відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини до винної особи у таких випадках:
- у разі завдання шкоди військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ними зборів, якщо така особа відмовилася від добровільного відшкодування шкоди (частина 3 статті 10 Закону №160-IX),
- у разі відшкодування посадовою особою шкоди, завданої у зв`язку з виплатою незаконно звільненому чи перемішеному військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, якщо посадова особа, винна у незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, відмовилася від добровільного відшкодування такої шкоди (частина 2 статті 6, частина 4 статті 10 Закону №160-IX),
- у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні (частина 5 статті 10 Закону №160-ІХ),
- у разі звільнення військовослужбовця, притягнутого до матеріальної відповідальності, з військової служби - якщо він відмовився від добровільного відшкодування шкоди (частина 1 статті 12 Закону №160-ІХ),
- у разі звільнення військовослужбовця з військової служби якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності не було прийнято до його звільнення і він відмовився від добровільного відшкодування шкоди (частина 1 статті 12 Закону №160-ІХ).
У спірних правовідносинах таких випадків не установлено.
Позивач не надав суду доказів того, що військовослужбовець ОСОБА_1 на час подання цього позову у червні 2025 року вже був звільнений з військової служби, при цьому був ознайомлений із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №1353 «Про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 » та відмовився від добровільного відшкодування шкоди, що згідно зі статтею 12 Закону №160-ІХ давало б військовій частині право на звернення з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у судовому порядку.
Щодо шкоди про стягнення якої позивач пред`явив цей позов, то позивач розуміє кошти грошового забезпечення, виплаченого відповідачу за час його військової служби коли відповідач фактично був відсутній на службі, і через це грошове забезпечення йому не повинно було виплачуватися.
Суд зазначає, що за правилами статей 1212, 1215 ЦК України обов`язковою умовою утримання/стягнення з військовослужбовця виплаченого йому грошового забезпечення є або рахункова помилка з боку фінансового органу військової частини, або допущення зловживань (недобросовісності) з боку військовослужбовця.
Так, позивач добровільно виплатив відповідачу грошове забезпечення за період його військової служби з 24.07.2024 до 31.07.2024 у розмірі 163144, 33 грн; з 01.08.2024 до 31.08.2024 у розмірі 170503,45 грн; з 01.09.2024 до 30.09.2024 у розмірі 170503, 45 грн, і при нарахуванні грошового забезпечення рахункових/лічильних помилок не допустив.
У цей період позивач не вживав заходів щодо перевірки та встановлення місця перебування відповідача, не з`ясовував поважність причин не явки його на службу і продовжував нараховувати та виплачувати грошове забезпечення. Також, у цей період позивач не видавав накази про призупинення військової служби відповідача та про призупинення виплати йому грошового забезпечення..
Отже, несвоєчасне виявлення факту відсутності відповідача на службі та переплата йому грошового забезпечення відбулася з вини позивача.
Відтак, позивач не довів недобросовісність з боку відповідача, яка б призвела до надлишкових виплат грошових коштів та покладала б на нього обов`зок повернути ці кошти позивачу, як безпідставно набуті.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 в адміністративній справі №160/17697/25 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 в адміністративній справі №160/17697/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко 

суддя І.В. Юрко