ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/18416/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася Військова частина НОМЕР_1 (далі - позича, Військова частина) із позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (далі - відповідач) на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду в сумі 219 188 грн 01 коп.
В обґрунтування позовних вимог представником позивача вказано, у рамках службового розслідування відповідач надав згоду на відшкодування збитків у повному обсязі. За час проходження відповідачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 задля відшкодування завданої шкоди в рахунок держави здійснювалися щомісячні відрахування згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2023 № 41, однак на момент звільнення відповідача із військової служби залишок не відшкодованої суми станом на 10.06.2025 становив 219 188,01 грн, про що зазначено у п.9 грошового атестату. Однак, після звільнення було припинено стягнення коштів з відповідача, що слугувало підставою для призначення службового розслідування за вказаним фактом, за результатом якого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №59 від 08.07.2025 притягнуто відповідача, як колишнього військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності у розмірі 219 188, 01 грн з внесенням до книги грошових стягнень та нарахувань Військової частини НОМЕР_1 . Наголошує, що у добровільному порядку така заборгованість відповідачем не погашена, а тому відшкодування завданих збитків державі підлягає у судовому порядку.
За результатами здійсненого запиту до Єдиного державного демографічного реєстру, вчиненого відповідно до ч.6 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з метою визначення підсудності, встановлено, що місцем реєстрації відповідача є АДРЕСА_1 .
Після вчинення необхідних процесуальних дій, ухвалою суду від 13.10.2026 відкрите провадження в адміністративній справі за цим позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та направлено на адресу реєстрації відповідачу.
10.11.2025 від відповідача на адресу суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, на якому зазначено причини невручення "за закінченням терміну зберігання".
При цьому, до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на позов.
Положеннями ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 7 від 18.01.2022 (по стройовій частині), головного сержанта ОСОБА_1 , прийнятого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 12.01.2022 №3-РС на військову службу за контрактом Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки та призначеного на посаду начальника складу Військової частини НОМЕР_2 регіонального управління " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Сухопутних військ Збройних Сил України та з 18.01.2022 зараховано до списків особового складу Військової частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2023 № 41 "Про завершення службового розслідування щодо нестачі військового майна" майстер-сержанта ОСОБА_1 , начальника речового складу, притягнуто до матеріальної відповідальності в межах встановленою розслідування сумою нестачі військового майна, а саме 195 174, 20 грн.
Як зазначив представник позивача, відповідно до пояснень відповідача від 05.01.2023 наданих в рамках службового розслідування отримано від нього письмову згоду на відшкодування збитків у повному обсязі.
На підставі п. 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2023 № 41 помічнику командира Військової частини НОМЕР_2 здійснювалося стягнення щомісяця із грошового забезпечення відповідача в розмірі 20% його щомісячного грошового забезпечення, до повного погашення суми збитків.
Згідно з актом прийому та передачі речового складу Військової частини НОМЕР_2 від 03.11.2022 відповідач в присутності комісії передав, а старший сержант ОСОБА_2 прийняв майно речового складу Військової частини НОМЕР_2 . У ході передачі комісією виявлено, що майно речового складу зберігається згідно керівних документів, виявлено розходження з книгами обліку служби частини.
Відповідно до аудиторського звіту 234/3/25аз від 04.08.2023 за вх.№2283 від 09.08.2023, встановлено що під час прийому-передачі посади начальника речового складу Військової частини НОМЕР_2 виявлено нестачу речового майна на суму 195 000,17 грн.
Під час аудиту, згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 № 115, комісією військової частини проведено визначення справедливої вартості майна, сума нестачі бронежилетів (США) у кількості 2-х штук, шоломів захисних балістичних (США) у кількості 8 штук, шкарпеток бавовняних у кількості 66- ти склала 171 876, 64 грн, а недоотримання фінансових ресурсів - 171 000,88 грн. З урахуванням проведеної переоцінки згідно з актом переоцінки речового майна на суму 171 952,64 грн та встановленої суми нестачі речового майна, загальний розмір завданої шкоди відповідачем - 367 000, 05 грн.
Як пояснив представник Військової частини за час проходження відповідачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 задля відшкодування завданої шкоди в рахунок держави здійснювалися щомісячні відрахування згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2023 № 41 (з урахуванням наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 09.06.2023 № 116).
Відповідно до витягу із книги обліку грошових стягнень і нарахувань Військової частини НОМЕР_1 залишок не відшкодованої суми станом на 10.06.2025 становив 219 188,01 грн, про що вказано у п.9 грошового атестату № 2264 від 14.07.2025.
У подальшому, позивачем проведено службове розслідування за фактом припинення стягнення коштів з військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 297 від 22.05.2025.
Відповідно до акта службового розслідування встановлено, що у наказі командира Військової частини НОМЕР_2 від 23.12.2023 за № 358, яким виключено відповідача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , інформація про порядок відшкодування відповідачем залишкової суми збитків 218 188,01 грн відсутня.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 58 від 03.07.2025 завершено службове розслідування по факту припинення стягнення коштів з військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 та наказом № 59 від 08.07.2025 притягнуто колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності у розмірі 219 188, 01 грн з внесенням до книги грошових стягнень та нарахувань Військової частини НОМЕР_1 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Приписами частини першої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Згідно із статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
За змістом пп. 3.2.40 та пп. 3.2.42 пункту 3 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України затвердженого наказом Міністерства оборони України № 300 від 16.07.1997 (далі -Положення) передбачено, що начальники складів частини відповідають за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність та своєчасний облік матеріальних засобів, за підтримку внутрішнього порядку, санітарний та протипожежний стан на складах. Вони підпорядковані відповідним начальникам служб частини, а з питань бойової підготовки, виконання розпорядку дня та внутрішнього порядку - командиру взводу тилового забезпечення частини.
Начальник складу частини виконує роботи щодо приймання, зберігання, видавання, здавання і обліку матеріальних засобів та прибирання складу за вказівками начальника служби. Якщо начальник відповідає за окреме сховище чи склад, він виконує обов`язки та несе відповідальність за зберігання матеріальних засобів відповідно до обов`язків начальника складу частини. 
Як вже зазначалося, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 59 від 08.07.2025 притягнуто відповідача до повної матеріальної відповідальності у розмірі 219 188, 01 грн з внесенням до книги грошових стягнень та нарахувань Військової частини. Натомість, як свідчать матеріали справи, відповідачу ще з 2023 року було відомо, що за ним обліковується непогашена заборгованість, оскільки такі відомості містилися в грошовому атестаті, однак відомості щодо оскарження відповідачем таких дій Військової частини матеріали справи не містять.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" № 160-IX від 03.10.2019 (далі - Закон № 160-IX) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
За змістом частин першої - третьої статті 3 вказаного Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
За змістом наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 59 від 08.07.2025 відслідковується, що у ході службового розслідування встановлено, що під час звільнення з військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 , ОСОБА_1 було запропоновано добровільно відшкодувати залишок коштів для утримання, а саме 219 188,01 грн, проте останній відмовився, та вчинив дії які свідчать про умисне не бажання в подальшому відшкодовувати збитки, , ОСОБА_1 був обізнаний про необхідність відшкодування збитків, та прямо самоусунувся від подальшого прийняття рішення щодо відшкодування. Стягнення коштів за завдані державі збитки з відповідача після звільнення з військової служби не проводилось, однак дії відповідача внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків військової служби призвели до завдання збитків державі.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічні за змістом висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 734/3102/16-ц та від 22.01.2020 у справі № 813/1045/18.
Відповідач на час завдання позивачу шкоди проходив публічну службу та мав статус військовослужбовця. Позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи про стягнення майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби, а саме внаслідок ухилення останнього від проходження військової служби.
Викладене свідчить про те, що між сторонами по справі виник спір з приводу стягнення збитків, завданих особою державі під час проходження військової служби, а тому цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити повністю.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки позивач не надав доказів понесення таких судових витрат, суд не має підстав вирішувати питання про їх розподіл.
Керуючись 14, 72-77, 139, 242-246, 255,293, 295, 297 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_4 ) про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду в розмірі 219 188 (двісті дев`ятнадцять тисяч сто вісімдесят вісім) грн 01 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 11 травня 2026 р.

11.05.26