Справа № 560/21965/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

03 червня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головнокомандувача Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головнокомандувача Збройних Сил України (далі – відповідач), у якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення “попередження про неповну службову відповідність”.
Ухвалою суду від 26.12.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №560/21965/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 18.02.2026 у задоволенні заяви представника Головнокомандувача Збройних Сил України про надання доступу Генеральному штабу Збройних Сил України до електронної судової справи № 560/21965/25 відмовлено.
Згідно із заявами по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з таких підстав. 
Зазначає, що проходив військову службу на посаді начальника штабу - заступника командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ Збройних Сил України.
Вказує, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення - попередження про неповну службову відповідність.
На думку позивача, наказ у спірній частині є протиправним, оскільки не містить конкретного опису дисциплінарного проступку, який ставиться йому у провину.
Стверджує, що відповідач обмежився загальними посиланнями на статті Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Бойового статуту, Табелю термінових донесень та Тимчасової доктрини “Об`єднане планування”, однак не зазначив, які саме конкретні дії чи бездіяльність позивача утворюють дисциплінарний проступок.
Наголошує, що сам факт ракетного удару противника 19.07.2025 та його тяжкі наслідки не можуть автоматично свідчити про неналежне виконання ним службових обов`язків.
Зазначає, що в наявних умовах було вжито залежних від нього заходів, зокрема сигнал “Ракетна небезпека” було доведено до особового складу, розосередження особового складу розпочато після отримання відповідного сигналу, а часовий проміжок між доведенням сигналу та нанесенням ракетного удару становив близько трьох хвилин, що об`єктивно обмежувало можливість повного розосередження та укриття всього особового складу.
Позивач посилається на те, що відповідач не довів: які саме управлінські рішення позивач не прийняв; які конкретні заходи безпеки не були організовані; який порядок розосередження був відсутній або порушений; які конкретні положення Табелю термінових донесень чи Тимчасової доктрини “Об`єднане планування” були порушені фактично; які альтернативні дії позивач мав реальну можливість вчинити у конкретній оперативній обстановці; яким чином ці дії могли б запобігти ракетному удару або його наслідкам.
Крім того, позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача про порушення пунктів 121, 122 Табелю термінових донесень, оскільки відповідач не довів, що саме на позивача було покладено прямий обов`язок подавати відповідні донесення у формах 5.17, 5.18 та у відповідні строки.
Позивач також посилається на відсутність доведеного причинно-наслідкового зв`язку між будь-якими його діями або бездіяльністю та наслідками ракетного удару.
Згідно із відзивом на позов, відповідач проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити з огляду на таке.
Зазначає, що Головнокомандувач Збройних Сил України є найвищою військовою посадовою особою у Збройних Силах України та користується дисциплінарною владою у межах, визначених Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Відповідач, зокрема, посилається на статті 5, 45, 48, 84, 86, 97 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та зазначає, що командир відповідає за стан військової дисципліни у військовій частині, зобов`язаний підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих та не залишати поза увагою жодного випадку правопорушення.
Відповідач також зазначає, що службове розслідування не є обов`язковою передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, однак у цьому випадку наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.07.2025 №352/ДСК було призначено службове розслідування, а наказом від 18.08.2025 №404/ДСК продовжено строк його проведення. За результатами службового розслідування складено акт №79/АКТГК/ДСК від 25.09.2025.
Відповідач стверджує, що службовим розслідуванням встановлено обставини ракетного удару 19.07.2025 по району тимчасового розташування НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування, унаслідок чого загинули та отримали поранення військовослужбовці і цивільні особи, а також пошкоджено військове майно.
На думку відповідача, позивач як начальник штабу - заступник командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування, зокрема під час виконання обов`язків командира цього батальйону, неналежно виконав службові обов`язки в умовах ведення бойових дій, чим порушив вимоги: статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; статей 11, 12, 16, 30, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; підпункту 18 пункту 1.2.4 розділу 1 та підпункту 7 пункту 9.3 розділу 9 Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Сил України, частина ІІ; пунктів 121, 122 Табелю термінових донесень, затвердженого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.01.2024 №36/ДСК; підпункту 3.4.3 Тимчасової доктрини “Об`єднане планування”, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 31.03.2020 №3т.
Відповідач вважає, що оскаржуваний наказ прийнято у межах повноважень, у спосіб, визначений Конституцією та законами України, з урахуванням обставин, встановлених під час службового розслідування, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення є правомірним і пропорційним.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника штабу - заступника командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ Збройних Сил України.
Зі змісту наказу Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК вбачається, що підставою для його видання зазначено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, наказ Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.07.2025 №352/ДСК “Про призначення службового розслідування”, а також наказ Головнокомандувача Збройних Сил України від 18.08.2025 №404/ДСК “Про продовження строку службового розслідування”.
Службове розслідування проведено з метою встановлення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню посадовими особами 20 армійського корпусу оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ Збройних Сил України нормативно-правових актів, нормативних актів та розпорядчих документів керівництва Збройних Сил України щодо організації розосередження особового складу під час оголошення повітряної тривоги / ракетної небезпеки, що призвело 19.07.2025 до загибелі, травмування та поранення підпорядкованого особового складу внаслідок вогневого ураження противником повітряними засобами нападу.
З оскаржуваного наказу убачається, що відповідач вважав підтвердженими факти та обставини, які, на його думку, свідчили про неналежне виконання посадовими особами 20 армійського корпусу, зокрема і позивачем, відповідних нормативно-правових актів, нормативних актів і розпорядчих документів щодо організації розосередження особового складу під час оголошення повітряної тривоги / ракетної небезпеки.
Факт нанесення 19.07.2025 збройними силами російської федерації ракетного удару по району тимчасового розташування підрозділу, а також факт настання наслідків у вигляді загибелі, травмування та поранення особового складу учасниками справи не заперечується.
З урахуванням частини першої статті 78 КАС України, зазначені обставини визнаються учасниками справи і щодо їх достовірності у суду немає обґрунтованого сумніву, а тому вони не підлягають доказуванню.
Крім того, факт збройної агресії російської федерації проти України, ведення бойових дій на території України та застосування противником ракетного озброєння є загальновідомим. 
Тому, відповідно до частини третьої статті 78 КАС України, ці обставини не потребують доказування.
Водночас, суд зазначає, що визнання сторонами факту ракетного удару та його наслідків не означає автоматичного визнання факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, його вини та причинно-наслідкового зв`язку між його поведінкою і наслідками події. 
Ці обставини підлягають перевірці судом з урахуванням предмета доказування у справі та, зокрема, приписів частини другої статті 77 КАС України.
З описової частини наказу №501/ДСК щодо ОСОБА_1 вбачається, що відповідач зазначив: начальник штабу - заступник командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу майор ОСОБА_1 неналежно виконав службові обов`язки в умовах ведення бойових дій.
У цій частині наказу відповідач послався на порушення позивачем: статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - у частині обов`язку додержуватися законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, наказів командирів; статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - у частині обов`язку підлеглого виконувати накази та розпорядження командира сумлінно, точно та у встановлений строк; статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - у частині обов`язку сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - у частині обов`язку доповідати безпосередньому начальникові про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків; статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - у частині обов`язку виконувати службові обов`язки за посадою; статті 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - у частині обов`язку беззастережно виконувати накази начальника; статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - у частині обов`язку здійснювати заходи щодо безпеки особового складу військової частини; підпункту 18 пункту 1.2.4 розділу 1 та підпункту 7 пункту 9.3 розділу 9 Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Сил України, частина ІІ, затвердженого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 №605, - у частині обов`язку організувати оповіщення підрозділів про повітряний напад, появу засобів повітряної розвідки і застосування противником засобів масового ураження встановленими сигналами, які повинен знати весь особовий склад; пунктів 121, 122 Табелю термінових донесень, затвердженого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.01.2024 №36/ДСК; підпункту 3.4.3 Тимчасової доктрини “Об`єднане планування”, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 31.03.2020 №3т, - у частині обов`язку надавати старшому командиру / начальнику доповіді про виконання визначених відповідними бойовими розпорядженнями завдань, у визначеній формі - додаток 2, форми 5.17, 5.18 - та у визначені строки.
Після наведеного переліку норм в описовій частині наказу зазначено, що вчинення вказаних правопорушень підтверджується фактами та обставинами, які були встановлені під час службового розслідування.
У пункті 7 резолютивної частини наказу №501/ДСК відповідач зазначив, що за порушення, зокрема під час виконання обов`язків командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ Збройних Сил України, вимог наведених вище нормативних актів, начальника штабу - заступника командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення - “попередження про неповну службову відповідність”.
Отже, зі змісту оскаржуваного наказу №501/ДСК вбачається, що підстави притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності сформульовані через загальне твердження про неналежне виконання службових обов`язків, перелік нормативних приписів і посилання на службове розслідування.
Суд також встановив, що цим самим наказом до дисциплінарної відповідальності притягнуто інших посадових осіб 20 армійського корпусу.
Разом з тим, предметом розгляду у цій справі є правомірність наказу №501/ДСК лише у частині, що стосується ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, Закон України “Про Збройні Сили України” від 06.12.1991 №1934-XII (далі – Закон №1934-XII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними.
Відповідно до статті 8 Закону №1934-XII, Головнокомандувач Збройних Сил України є найвищою військовою посадовою особою у Збройних Силах України.
Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює через Генеральний штаб Збройних Сил України безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.
Відповідно до преамбули Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі – у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
За статтею 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлює, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
За частиною другою статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачає, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Відповідно до частини першої статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Згідно із частиною першою статті 12 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України, Міністр оборони України, Головнокомандувач Збройних Сил України, керівники державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, Голова Служби зовнішньої розвідки України, Голова Служби безпеки України, Голова Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, командувач Національної гвардії України, Голова Державної прикордонної служби України, Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, начальник Управління державної охорони України, керівник розвідувального органу Міністерства оборони України, керівники інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями користуються дисциплінарною владою в повному обсязі цього Статуту, крім відповідних повноважень, визначених цим Статутом для кожного з них особисто.
За частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Пунктом “ґ” статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби). 
Відповідно до частини першої статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Згідно із статтею 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Статтею 91 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено, що заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість притягнення до дисциплінарної відповідальності безпосередньо винних осіб.
Суд виходить з того, що зміст статті 91 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України вказує на необхідність індивідуального встановлення безпосередньо винної особи та недопустимість покладення дисциплінарної відповідальності лише з огляду на сам факт перебування особи на певній посаді або настання негативних наслідків.
Відповідно до частини першої статті 97 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Згідно із статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, не допускати порушень, пов`язаних із дискримінацією за ознакою статі, сексуальним домаганням, насильством за ознакою статі, правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
За статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до статті 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Частина перша статті 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачає, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Відповідно до статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир (начальник) зобов`язаний: знати, дотримуватися особисто та вимагати від особового складу неухильного дотримання норм міжнародного гуманітарного права; планувати роботу і здійснювати заходи щодо підтримання та удосконалення бойової та мобілізаційної готовності і вимагати їх виконання, своєчасно вносити до планів роботи необхідні зміни (уточнення), вживати заходів для охорони державної таємниці, забезпечення прихованого управління військами; негайно доповідати старшому командиру (начальнику) про кримінальне чи адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, вчинене підлеглим військовослужбовцем, а командир (начальник) військової частини (установи) - негайно повідомляти про це відповідному прокурору, а в разі вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією військовослужбовцем Збройних Сил України - начальнику відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України; знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; організовувати та безпосередньо керувати бойовою підготовкою, здійснювати контроль за її ходом, об`єктивно оцінювати досягнуті підлеглими результати, підбивати підсумки й заохочувати кращих, узагальнювати та впроваджувати передовий досвід у практику навчання особового складу, ефективно використовувати навчально-матеріальну базу, спрямовувати кошти та матеріальні засоби на вдосконалення цієї бази; постійно вдосконалювати особисту підготовку та майстерність підпорядкованих командирів (начальників), методи керівництва військовою частиною, кораблем (підрозділом), особисто проводити навчання та заняття з особовим складом військової частини, корабля (підрозділу), займатися правовим вихованням підлеглих, своєчасно вживати заходів для виконання завдань соціально-психологічного забезпечення бойової підготовки; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; організовувати дотримання та неухильно особисто дотримуватися принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків у службовій діяльності; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності; постійно виховувати підлеглих у дусі гуманізму та людяності, спираючись при цьому на загальновизнані принципи міжнародного права; проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини; аналізувати стан військової дисципліни і об`єктивно доповідати про це старшому командирові (начальникові); виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності, вникати в проблеми їх побуту, забезпечувати соціальну та правову захищеність, у разі необхідності клопотати за них перед старшими командирами (начальниками); знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями; організовувати своєчасну видачу всіх видів забезпечення та перевіряти його повноту; організовувати культурологічну роботу, створювати умови для зміцнення здоров`я та фізичного розвитку; здійснювати заходи щодо безпеки особового складу військової частини, корабля (підрозділу) та інших осіб під час роботи з озброєнням, бойовою та іншою технікою, обладнанням, проведення стрільб, навчань, несення вартової і внутрішньої (чергової та вахтової) служби, виконання інших військових обов`язків; не допускати до участі у бойових діях військовослужбовців з числа призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які не пройшли курс базової загальновійськової підготовки або не мають бойового досвіду; особисто керувати кадровою роботою та відбором кандидатів для вступу до військових навчальних закладів; організовувати експлуатацію, збереження і використання за призначенням казармено-житлового фонду, комунальних споруд, інженерних мереж, наданих для розквартирування військових частин і підрозділів; контролювати додержання заходів пожежної безпеки у військовій частині, на кораблі (у підрозділі); вживати заходів для охорони довкілля в місцях розташування та дій військ; організовувати та здійснювати заходи, спрямовані на захист особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки і майна від зброї масового ураження, звичайних засобів ураження; під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю; вживати заходів для відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині, кораблю (підрозділу).
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (далі – Порядок №608 у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку №608, службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно із пунктом 3 розділу IV Порядку №608, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Щодо меж судового контролю та дії закону у часі, то суд зазначає про таке. 
Предметом розгляду у цій справі є правомірність наказу Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК лише у частині, яка стосується притягнення позивача - ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення - “попередження про неповну службову відповідність”.
При цьому, суд не підміняє собою військове командування та не оцінює доцільність бойових рішень замість уповноважених посадових осіб.
Водночас, рішення військового командування про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який впливає на права та інтереси конкретної особи, а тому підлягає судовому контролю за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України.
Суд перевіряє оскаржуваний наказ ретроспективно, тобто виходячи з тих обставин, які існували на момент його прийняття, а також із тих мотивів, які були покладені відповідачем в основу цього наказу станом на 13.10.2025.
Суд не може визнавати наказ правомірним на підставі мотивів, які не були покладені в основу рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття, або на підставі припущень, сформованих після прийняття наказу.
Такий підхід узгоджується з принципом дії закону у часі та правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 18.07.2024 у справі №120/13533/23, у якій наголошено на необхідності застосування нормативного регулювання, чинного у відповідний період.
Тому суд оцінює правомірність наказу №501/ДСК у частині ОСОБА_1 з огляду на законодавство, чинне станом на 13.10.2025, та зміст самого наказу, яким сформульовано підстави дисциплінарної відповідальності.
Із приводу повноважень відповідача, то суд вказує на таке. 
З урахуванням положень статті 8 Закону України “Про Збройні Сили України” та статті 12 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України суд дійшов висновку, що Головнокомандувач Збройних Сил України є належним суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах та має дисциплінарну владу щодо військовослужбовців Збройних Сил України у межах, визначених Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.06.2024 у справі №420/9472/23, згідно з яким проведення службового розслідування не є обов`язковою передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності; призначення службового розслідування є правом, а не обов`язком особи, яка вирішує питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Водночас, у цій справі службове розслідування фактично було призначене, проведене, а його результати покладені в основу оскаржуваного наказу.
Отже, суд перевіряє не лише наявність у відповідача формальних повноважень, а й те, чи довів відповідач належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.
Наявність у відповідача повноваження притягувати військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності сама по собі не доводить правомірності конкретного дисциплінарного наказу.
Щодо обов`язку доказування, то суд виходить із таких міркувань. 
Відповідно до змісту частини другої статті 77 КАС України, саме відповідач повинен довести правомірність оскаржуваного наказу у частині, яка стосується позивача.
У цій категорії спорів відповідач має довести: факт покладення на позивача конкретного службового обов`язку; факт невиконання або неналежного виконання такого обов`язку; конкретну поведінку позивача, яка утворює дисциплінарний проступок; вину позивача; причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою позивача та наслідками, які покладені в основу дисциплінарного стягнення; пропорційність обраного виду дисциплінарного стягнення.
Суд зазначає, що в адміністративній справі про протиправність індивідуального акта суб`єкта владних повноважень саме посилання відповідача на акт службового розслідування не звільняє його від обов`язку довести перед судом правомірність спірного рішення.
Із приводу предмета доказування у цій справі, то суд зазначає про таке. 
У цій справі предметом доказування є не лише факт видання відповідачем наказу №501/ДСК та факт настання наслідків ракетного удару 19.07.2025, а насамперед наявність правових і фактичних підстав для притягнення саме ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на зміст позовних вимог та заперечень відповідача, суд має встановити: чи були на позивача покладені конкретні службові обов`язки, невиконання або неналежне виконання яких інкриміновано наказом; чи визначив відповідач конкретну фактичну поведінку позивача, яка утворює дисциплінарний проступок; чи доведено вину позивача; чи встановлено причинно-наслідковий зв`язок між конкретною поведінкою позивача та наслідками ракетного удару; чи врахував відповідач характер і обставини правопорушення, наслідки, попередню поведінку позивача, тривалість служби та рівень знань про порядок служби при обранні виду дисциплінарного стягнення; чи відповідає наказ у спірній частині критеріям частини другої статті 2 КАС України.
Як зазначено вище, суд перевіряє правомірність індивідуального акта суб`єкта владних повноважень ретроспективно, тобто виходячи з обставин, які існували на момент його прийняття, та мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу такого акта.
Щодо змісту наказу №501/ДСК у частині ОСОБА_1 та індивідуалізації дисциплінарного проступку, то суд вказує на таке. 
Суд встановив, що у наказі №501/ДСК відповідач зазначив, що ОСОБА_1 неналежно виконав службові обов`язки, зокрема під час виконання обов`язків командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування.
Водночас, наказ у спірній частині не містить достатнього опису конкретної дії або бездіяльності позивача, який дав би змогу встановити об`єктивну сторону дисциплінарного проступку.
Відповідач перелічив норми Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Бойового статуту, Табелю термінових донесень та Тимчасової доктрини “Об`єднане планування”, однак не зазначив, у чому саме полягало порушення кожної з цих норм у фактичній поведінці позивача.
Так, у наказі не визначено: який саме наказ або розпорядження позивач не виконав; коли такий наказ або розпорядження був доведений до позивача; які конкретні заходи безпеки особового складу не були організовані саме позивачем; у чому саме полягала неналежна організація оповіщення підрозділів про повітряний напад; який конкретний порядок дій під час сигналу “Ракетна небезпека” був порушений; яке саме донесення, кому, у якій формі та у який строк позивач не подав; які наслідки для управління військами настали внаслідок неподання або несвоєчасного подання такого донесення; чим підтверджується вина позивача; яким чином поведінка позивача вплинула на наслідки ракетного удару.
У постанові від 30.04.2024 у справі №420/17256/22 Верховний Суд, застосовуючи Порядок №608, звернув увагу на значення службового розслідування як процедури, у межах якої військовослужбовець має процесуальні гарантії: знати підстави розслідування, надавати пояснення, подавати документи, заявляти клопотання, ознайомлюватися з актом службового розслідування у частині, що його стосується, та оскаржувати рішення за результатами розслідування.
Отже, якщо відповідач фактично провів службове розслідування і поклав його результати в основу дисциплінарного наказу, суд перевіряє, чи дають наказ і матеріали службового розслідування змогу встановити конкретну поведінку особи, її вину та причинний зв`язок між такою поведінкою і наслідками, які ставляться їй у провину.
У цій справі наказ №501/ДСК у частині ОСОБА_1 містить лише загальне посилання на те, що вчинення правопорушень підтверджується фактами та обставинами, встановленими під час службового розслідування. 
Проте таке посилання не дає можливості встановити, які саме факти та обставини відповідач вважав доведеними щодо позивача і чому вони утворюють склад дисциплінарного проступку.
Суд враховує, що відповідач посилається на акт службового розслідування №79/АКТГК/ДСК від 25.09.2025. 
Однак відповідач, на якого покладено обов`язок доказування правомірності наказу, не навів у відзиві та не підтвердив належними доказами, які саме встановлені актом службового розслідування №79/АКТГК/ДСК від 25.09.2025 обставини індивідуалізують поведінку ОСОБА_1 , підтверджують його вину та причинний зв`язок між цією поведінкою і наслідками події.
Саме загальне посилання на акт службового розслідування без наведення в наказі або доведення в суді конкретних обставин проступку не є достатнім для висновку про правомірність дисциплінарного стягнення.
У той же час, суд зазначає, що акт службового розслідування може бути джерелом встановлення відповідних обставин, однак індивідуальний акт про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинен бути достатньо визначеним і мотивованим, щоб особа могла зрозуміти, за яку саме поведінку її притягнуто до відповідальності, а суд - перевірити правомірність такого рішення.
Суд також бере до уваги підхід Верховного Суду, викладений у постанові від 12.08.2019 у справі №1340/4847/18, відповідно до якого формальне посилання в наказі про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності на положення законодавства без наведення мотивів застосування відповідних норм та обставин дисциплінарного проступку не може вважатися належним обґрунтуванням такого наказу.
Хоча вказана справа стосувалася дисциплінарної відповідальності державного службовця, наведений підхід враховується судом як загальний стандарт мотивованості індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, з урахуванням відмінності правовідносин у цій справі.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача №501/ДСК у частині ОСОБА_1 не містить належної індивідуалізації дисциплінарного проступку.
Із приводу відповідальності командира та посилання відповідача на практику Верховного Суду, то суд виходить із такого. 
Суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.07.2023 у справі №420/15045/21, згідно з яким командир несе відповідальність за стан військової дисципліни, виховання підлеглих, морально-психологічний стан особового складу та організацію служби. 
У цій постанові Верховний Суд також зазначив, що діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється виконанням обов`язків із додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України та використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Суд також бере до уваги, що командир або особа, яка тимчасово виконує обов`язки командира, має підвищений обсяг відповідальності за організацію служби, дисципліну, безпеку особового складу та виконання поставлених завдань.
Однак зазначена правова позиція не означає автоматичної відповідальності командира або особи, яка тимчасово виконує обов`язки командира, за будь-які негативні наслідки, що настали в умовах ведення бойових дій.
У справі №420/15045/21 Верховний Суд оцінював ситуацію, у якій були встановлені конкретні обставини порушення військової дисципліни та неналежного виконання командиром обов`язків щодо підлеглих.
Натомість у цій справі відповідач не довів конкретної неправомірної поведінки позивача, яка б перебувала у причинному зв`язку з наслідками ракетного удару.
Відповідач не надав належних доказів, які б спростовували доводи позивача про доведення сигналу “Ракетна небезпека” до особового складу та початок розосередження після отримання відповідного сигналу.
Відповідач також не довів, що позивач мав реальну можливість у конкретній оперативній обстановці вчинити інші дії, які б запобігли або істотно зменшили наслідки ракетного удару.
Тому посилання відповідача на загальний обов`язок командира відповідати за стан дисципліни та безпеки особового складу не звільняє відповідача від обов`язку довести наявність складу дисциплінарного проступку саме у діях або бездіяльності ОСОБА_1 .
Щодо причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою позивача та наслідками події, то суд зазначає про таке. 
Факт ракетного удару збройними силами російської федерації та настання тяжких наслідків у вигляді загибелі, травмування і поранення особового складу є встановленим у справі та не заперечується сторонами.
Водночас, ці обставини самі по собі не доводять наявності дисциплінарного проступку позивача.
Для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відповідач повинен був довести, що конкретні дії або бездіяльність позивача були неправомірними, винними та перебували у причинному зв`язку з наслідками, які покладені в основу наказу.
З оскаржуваного наказу №501/ДСК у частині ОСОБА_1 не вбачається, що відповідач встановив: які конкретні дії позивача були необхідними для запобігання наслідкам ракетного удару; чи мав позивач реальну можливість вчинити такі дії; чи були такі дії обов`язковими саме для позивача; чи були вони невчинені з його вини; чи призвело саме їх невчинення до загибелі, травмування або поранення особового складу.
При цьому, суд бере до уваги доводи позивача про те, що сигнал “Ракетна небезпека” було доведено до особового складу, а розосередження особового складу розпочато після отримання відповідного сигналу.
Відповідач не надав достатніх доказів, які б спростовували ці доводи або підтверджували, що розосередження не розпочалося чи було організоване неналежно саме з вини позивача.
Також відповідач не довів, що у наявний часовий проміжок між доведенням сигналу та ракетним ударом позивач мав реальну можливість забезпечити інший результат, а саме повне розосередження або укриття всього особового складу.
З урахуванням підходу Верховного Суду, викладеного, серед інших, у постанові від 15.07.2021 у справі №815/1062/17, дисциплінарне стягнення не може ґрунтуватися на неповно встановлених обставинах службового розслідування, без належної оцінки поведінки військовослужбовця, його вини та причинного зв`язку між такою поведінкою і наслідками, які ставляться йому у провину.
Цей правовий підхід підлягає врахуванню у спірних правовідносинах, оскільки у цій справі відповідач не довів причинного зв`язку між конкретною поведінкою позивача та наслідками події 19.07.2025.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач не довів причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою ОСОБА_1 та наслідками ракетного удару.
Із приводу донесень за пунктами 121, 122 Табелю термінових донесень, то суд вказує на таке. 
В оскаржуваному наказі відповідач послався на порушення позивачем пунктів 121, 122 Табелю термінових донесень, затвердженого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.01.2024 №36/ДСК, та підпункту 3.4.3 Тимчасової доктрини “Об`єднане планування”.
Так, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивачу поставлено у провину ненадання або неналежне надання старшому командиру / начальнику доповіді про виконання завдань, визначених бойовими розпорядженнями, у формах 5.17, 5.18 та у визначені строки.
Водночас, вказаний наказ відповідача не містить конкретизації: яке саме донесення мав подати позивач; на яку саме адресу або якому саме начальнику; у який конкретний строк; коли цей строк настав; чи було подано таке донесення фактично; якщо донесення було подано, то в чому саме полягала його несвоєчасність або неналежність; яке управлінське рішення не було прийняте старшим командиром унаслідок відповідних дій або бездіяльності позивача.
Відповідач не довів, що порушення порядку подання донесень, навіть якщо воно мало місце, перебувало у причинному зв`язку з наслідками ракетного удару.
Окрім того, суд також враховує, що в оскаржуваному наказі відповідача окремо притягнуто до дисциплінарної відповідальності інших посадових осіб за порушення порядку подання донесень, зокрема ОСОБА_2 , однак це не звільняє відповідача від обов`язку індивідуально довести склад дисциплінарного проступку саме щодо ОСОБА_1 .
Щодо пропорційності дисциплінарного стягнення, то суд виходить із такого. 
Попередження про неповну службову відповідність є одним із видів дисциплінарних стягнень, передбачених пунктом “ґ” статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Застосування такого стягнення повинно відповідати характеру правопорушення, ступеню вини, обставинам події, попередній поведінці військовослужбовця, тривалості служби та іншим обставинам, які мають значення.
Однак в оскаржуваному наказі №501/ДСК у частині ОСОБА_1 відповідач не навів мотивів, з яких саме цей вид дисциплінарного стягнення є пропорційним.
Наказ не містить оцінки: попередньої поведінки позивача; тривалості його військової служби; рівня знань про порядок служби; ступеня його вини; співвідношення між діями позивача та діями інших посадових осіб, притягнутих цим же наказом; підстав застосування до позивача саме попередження про неповну службову відповідність.
Відсутність такої оцінки не дає суду можливості перевірити, чи дотримався відповідач вимог статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України при визначенні виду дисциплінарного стягнення.
Водночас, тяжкість наслідків події сама по собі не може бути єдиною підставою для застосування дисциплінарного стягнення без доведення конкретного дисциплінарного проступку, вини та причинно-наслідкового зв`язку.
За таких обставин, суд вважає, що відповідач не довів пропорційності оскаржуваного дисциплінарного стягнення.
Із приводу ефективного способу захисту, суд зазначає про таке. 
Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №501/ДСК саме у частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення.
Відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Оскільки предметом спору є індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень у частині, що стосується конкретної особи, заявлений позивачем спосіб захисту відповідає характеру спірних правовідносин, є належним, ефективним і достатнім для відновлення порушеного права.
Суд не виходить за межі позовних вимог і не змінює спосіб захисту.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності наказу Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення “попередження про неповну службову відповідність”.
Зокрема, суд встановив, що наказ у спірній частині: не містить достатньої індивідуалізації фактичної поведінки позивача, яка утворює дисциплінарний проступок; містить переважно перелік норм, які, за висновком відповідача, були порушені, однак не пояснює, у чому саме полягало фактичне порушення кожної з них; не містить достатнього обґрунтування вини позивача; не встановлює належного причинно-наслідкового зв`язку між конкретною поведінкою позивача та наслідками події 19.07.2025; не містить належного обґрунтування пропорційності застосованого дисциплінарного стягнення.
За таких обставин, наказ №501/ДСК у частині ОСОБА_1 не відповідає критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, передбаченим пунктами 3, 6, 8 частини другої статті 2 КАС України.
Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ саме у частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення. 
Такий спосіб захисту відповідає пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, є належним, ефективним та достатнім для відновлення порушеного права позивача.
Суд не виходить за межі позовних вимог і не змінює спосіб захисту.
Отже, адміністративний позов в цій справі підлягає задоволенню повністю.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головнокомандувача Збройних Сил України “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності” від 13.10.2025 №501/ДСК у частині притягнення начальника штабу - заступника командира НОМЕР_1 окремого батальйону охорони та обслуговування управління 20 армійського корпусу майора ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення - “попередження про неповну службову відповідність”.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Головнокомандувач Збройних Сил України (просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений