КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 756/9792/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/10425/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Ящуку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року (суддя Діденко Є.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про визнання недійсним договору довічного утримання, 

встановив:

у липні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19 жовтня 2022 року, укладеного між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з іншої сторони, застосувавши до нього наслідки недійсності правочину.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що ОСОБА_4 була її двоюрідною тіткою по материнській лінії, яка проживала сама у квартирі АДРЕСА_1 , однак в силу поважного віку та наявних захворювань, не могла самостійно виходити з квартири, втім мала грошові заощадження та дві квартири у власності. 
Позивачка стверджувала, що єдина донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5 тривалий час проживає на території рф, тому через повномасштабне вторгнення росії на територію України не мала змоги приїхати до матері. Вона також не мала змоги постійно знаходитись поряд з тіткою через постійні обстріли міста Києва, однак, регулярно спілкувалась з нею по телефону та знала, що до неї приходить соціальний працівник з Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, який приносить їй ліки та продукти харчування.
Позивачка зазначала, що дізнавшись про те, що ОСОБА_4 проживає сама та не має поряд рідних, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запропонували їй укласти договір довічного утримання, згідно з яким в обмін на довічне утримання ОСОБА_4 вони отримають після смерті останньої у право власності належні їй квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , однак ОСОБА_4 відмовилась від укладення такого договору. Незважаючи на це, відповідачки продовжували наполягати на укладенні такого договору, 

неодноразово погрожуючи та залякуючи ОСОБА_4 , про що остання повідомила соціальному працівнику, а також своїй доньці.
Позивачка стверджувала, що відповідачки вдалися до певних психологічних маніпуляцій, повідомивши ОСОБА_4 , що її дочка, як спадкоємиця першої черги, не зможе отримати спадщину, оскільки є громадянкою ворожої країни і після смерті ОСОБА_4 всі її квартири перейдуть у власність держави. Відповідачки обіцяли після смерті ОСОБА_4 передати її дочці квартири.
Позивачка вважала, що ОСОБА_4 , розуміючи, що в Україні іде війна і законодавець передбачив обмеження прав громадян ворожої країни та наразі заборонені будь-які нотаріальні дії з громадянами рф, щоб захистити своє майно, яке вона вважала може бути втраченим, погодилася на пропозицію відповідачок.
Позивачка зазначала, що у жовтні 2022 року вона певний час не мала змоги приїздити до тітки, тому відповідачкам вдалось, вдавшись до психологічного тиску та маніпуляцій, змусити 19 жовтня 2022 року підписати ОСОБА_4 з ними договір довічного утримання, а вже через три дні після підписання договору, а саме 22 жовтня 2022 року ОСОБА_4 знайшли мертвою у власній квартирі. В останні дні свого життя ОСОБА_4 телефонувала їй, при цьому була схвильована та залякана, повторювала, що відповідачі не пускають до неї соціального працівника, замикають у квартирі, у неї не було продуктів харчування та медикаментів.
Позивачка вважала, що оспорюваний правочин був вчинений під впливом обману, насильства з боку відповідачок, існування тяжкої обставини та на вкрай невигідних для ОСОБА_4 умовах, що є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
Також позивачка зазначала, що 23 червня 2023 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини ОСОБА_4 , а тому є її єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину, і має правові підстави для оспорення договору.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Фадєєва Н.І. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також просить здійснити розподіл судових витрат.
Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачкою факту вчинення ОСОБА_4 оспорюваного правочину під впливом обману або тяжкої обставини. Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 була особою похилого віку, мала тяжке захворювання, а саме анемію важкого ступеня та онкологічне захворювання, а також була ізольована від близьких осіб, не мала можливості бачитись з донькою, що у сукупності і створювало тяжку обставину, якою скористались відповідачки. Зокрема, ОСОБА_4 знаходилась під диспансерним наглядом у лікаря-терапевта в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1», 5 жовтня 2022 року їй було видано електронне направлення на госпіталізацію. Крім цього, ОСОБА_4 неодноразово зверталась за медичною допомогою до лікарів, в тому числі і 21 жовтня 2022 року, за день до своєї смерті. За таких обставин ОСОБА_4 була вразливою і залежною від сторонньої допомоги, чим і скористались відповідачки, змусивши її передати дві квартири за сумнівний догляд, який тривав усього три дні до її раптової смерті. Якби ОСОБА_4 знала, що догляд буде тривати лише три дні, вона не погодилася б на такі умови, залишивши майно родині, що доводить невигідність договору. 
Представник позивачки посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що договір довічного утримання передбачає довгострокове, тривале виконання своїх 

обов`язків набувачем, а не формальний догляд протягом кількох днів, що суперечить суті такого договору.
Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що оспорюваний правочин був укладений всього за три дні до смерті ОСОБА_4 , що ставить під сумнів реальність виконання відповідачками своїх обов`язків за цими договорами, а також про можливість ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також, суд першої інстанції не надав оцінку фактам психологічного тиску та залякувань, що мали місце з боку відповідачок по відношенню до ОСОБА_4 , про що вона повідомляла свою доньку по телефону.
Крім цього, представник позивачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги той факт, що 22 вересня 2022 року ОСОБА_4 був складений заповіт, яким вона заповідала квартиру АДРЕСА_2 подрузі ОСОБА_6 , яка допомагала їй по господарству у 2022 році, а іншу квартиру мала намір залишити доньці. При цьому, різка зміна намірів ОСОБА_4 , всього за три тижні, свідчить про здійснення по відношенню до неї тиску з боку відповідачок, які скористались перебуванням ОСОБА_4 у стані фізичної слабкості. Зокрема, у ході опитування адвокатом ОСОБА_6. повідомила, що ОСОБА_3 та її чоловік у вересні 2022 року влаштували скандал, звинувативши ту у крадіжці, та погрозами змусили покинути квартиру ОСОБА_4 . Також, сусідка ОСОБА_4 - ОСОБА_7 під час опитування адвокатом повідомила, що в останній рік життя ОСОБА_4 стала довірливою та легко піддавалась впливу сторонніх осіб, а в останні дні життя вона зізналась, що зробила «помилку», ймовірно маючи на увазі укладений договір довічного утримання, оскільки вона мала намір залишити одну квартиру доньці, а іншу особі, яка її доглядала в 2022 році. Донька померлої - ОСОБА_8 у своїй заяві повідомляла, що мати їй розповідала, що ОСОБА_3 постійно переконувала її укласти оспорюваний договір, зазначаючи, що через наявність у доньки громадянства рф, ОСОБА_4 не зможе залишити їй спадщину. Більше того, в день смерті ОСОБА_3 дала ОСОБА_4 сильнодіючі ліки, після яких вона відчувала біль, однак швидка викликана не була, що може свідчити про неналежне виконання ОСОБА_3 обов`язків за договором довічного утримання та бажання прискорити настання смерті ОСОБА_4 .
Представник позивачки стверджує, що суд першої інстанції не вжив будь-яких заходів для виклику свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судове засідання, та безпідставно відмовив у допиті в якості свідка ОСОБА_8 , яка є донькою померлої. Водночас свідки сторони відповідачів були допитані у судовому засіданні, що свідчить про однобічність судового розгляду та порушення принципу змагальності у цивільному судочинстві. Безпідставно не були прийняті до уваги судом першої інстанції і покази, допитаної у якості свідка у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , яка була соціальною працівницею, що здійснювала догляд за ОСОБА_4 , і якій остання повідомила в останні дні життя про те, що відповідачі змусили її укласти договір довічного утримання, шляхом психологічного тиску, що суперечило її дійсній волі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Мещанінов А.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, стягнути з позивачки судові витрати у розмірі 15 000грн.
Представник відповідачок стверджує, що при укладенні спірного правочину ОСОБА_4 не знаходилась під впливом тяжкої обставини і не укладала договір на вкрай невигідних для неї умовах, при цьому її волевиявлення було вільним та відповідало її волі. Крім того, відповідачки не були сторонніми особами для ОСОБА_4 , оскільки були знайомі з нею та здійснювали догляд задовго до укладення оспорюваного правочину, а з 24 вересня 2022 року почали проживати спільно з ОСОБА_4 , щоб готувати їй їжу, годувати, прибирати, допомагати з вирішенням побутових проблем, 

лікування, в тому числі відвідування лікарні.
Представник відповідачок зазначає, що допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_4 на момент укладення спірного правочину була у нормальному психічному стані, впізнавала людей, все розуміла та адекватно розмовляла, при цьому свідки також підтвердили, що ще до укладення оспорюваного договору всі продукти та медикаменти купувались за рахунок відповідачок, а стосунки ОСОБА_4 з донькою були погані. В подальшому саме відповідачки за власні кошти здійснювали поховання померлої ОСОБА_4 , організовували та оплачували поминальний обід, замовляли ритуальну атрибутику, тощо.
Представник відповідачок вважає безпідставним посилання на те, що оспорюваний договір був очевидно не вигідний, оскільки догляд за ОСОБА_4 тривав усього три дні, так як таке твердження ґрунтується виключно на припущеннях позивачки. Так само, жодними належними і допустимими доказами не підтверджується твердження позивачки про те, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також не підтверджується будь-якими доказами і посилання позивачки на те, що відповідачки, ніби то психологічно тиснули на ОСОБА_4 та залякували її, а сам факт проведення досудового розслідування за такими фактами, не доводить відповідних обставин. 
Крім цього, представник відповідачок зазначає, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі, оскільки вона є спадкоємцем третьої черги, тоді як померла ОСОБА_4 має рідну доньку - ОСОБА_8 , а матеріали справи не містять доказів того, що остання відмовилась від прийняття спадщини, отже оспорюваний правочин не порушує права та законні інтереси позивачки. 
Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Фадєєва Н.І., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.45-48, 59-61 т.3), двічі у судове засідання не з`явилися, 4 листопада 2025 року адвокат Фадєєва Н.І. подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність (с.с.79 т.3), позивачка причини своєї неявки суду не повідомила.
Приватний нотаріус Сташкова А.Г., будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.52-53, 62-63 т.3), направила до апеляційного суду листи про розгляд справи у її відсутність (с.с.54-55, 64-65 т.3).
Враховуючи положення статті 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивачки, її представника та третьої особи. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачів ОСОБА_3. та ОСОБА_2., а також їх представника - адвоката Мещанінова А.М., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 19 жовтня 2022 року між ОСОБА_4 (відчужував) з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (набувачі) з другої сторони, укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г., реєстровий номер 1704.
У договорі вказано, що він укладений добровільно, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, перебуваючи при здоровому розумі і ясній пам`яті, розуміючи значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтверджуючи дійсність намірів про його укладення та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного.
Відповідно до умов договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 

зобов`язались надавати довічно матеріальне забезпечення ОСОБА_4 .
Згідно з пунктом 8 договору, відповідачі зобов`язались повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечувати її харчуванням, доглядом і медикаментами, необхідною допомогою, поховати та зберігати в її безоплатному користуванні вказане нерухоме майно довічно.
Вартість матеріального забезпечення сторонами визначена в сумі 1 000грн на місяць (п.9 договору).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 22 жовтня 2022 року Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 784 від 22 жовтня 2022 року, причиною смерті стала хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз.
23 червня 2023 року ОСОБА_1 склала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.С., на підставі якої приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. 28 червня 2023 року завела спадкову справу № 87/2023.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачкою не було надано належних та достатніх доказів того, що спірний договір ОСОБА_4 був укладений під впливом обману або тяжкої обставини, що відповідачки ввели ОСОБА_4 в оману при укладенні договору, що договір був укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. 
Також суд зазначив, що відповідачі не були сторонніми особами ОСОБА_4 , тривалий час спілкувалися, доглядали її, допомагали вирішувати побутові питання, а надані медичні документи та покази свідків підтверджують, що ОСОБА_4 була у нормальному психічному стані, однак хворіла фізично, не могла самостійно виходити із квартири, отримувала соціальну послугу із догляду, що у сукупності свідчить про наявність у ОСОБА_4 необхідності в отриманні постійного стороннього догляду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та наданим доказам, ґрунтуються на нормах матеріального права.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що спірний договір довічного утримання укладений ОСОБА_4 під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах. Крім того, ОСОБА_4 уклала договір внаслідок залякування та погроз з боку відповідачів, психологічних маніпуляцій та обману.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із статтями 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Згідно з частиною першою статті 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з 

боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним у даному випадку позивачка має довести наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачкою не було доведено належними і допустимими доказами укладення ОСОБА_4 спірного договору під 

впливом тяжких обставин і на невигідних умовах або під впливом насильства.
З наданих доказів суд встановив, що ОСОБА_4 була особою похилого віку, хворіла, потребувала стороннього догляду, який не був забезпечений ні її дочкою, ні іншими родичами, у зв`язку із чим ОСОБА_4 зверталася до сусідів та знайомих з проханням про надання їй такої допомоги, що було підтверджено у судовому засіданні поясненнями свідків та документами, які свідчать про складання ОСОБА_4 заповітів на сторонніх осіб. 
Доводи апеляційної скарги, що відповідачки надавали ОСОБА_4 сумнівний догляд, який тривав тільки три дні, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки стосується питання виконання договору, а не його укладення.
Посилання представника позивачки на те, що суд першої інстанції не врахував, що договір довічного утримання передбачає довгострокове, тривале виконання своїх обов`язків набувачем, а не формальний догляд протягом кількох днів, що суперечить суті такого договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки смерть відчужувача через три дні після укладення договору не свідчить про недійсність договору. 
При цьому, представником позивачки не було надано суду доказів, що саме дії відповідачів призвели до смерті відчужувача.
Доводи апеляційної скарги, що укладення  спірного договоруза три дні до смерті ОСОБА_4 ставить під сумнів можливість ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є безпідставними, оскільки, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка не посилалася на те, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. При цьому, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачкою не було надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували ці обставини, а також не було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав оцінку фактам психологічного тиску та залякувань, що мали місце з боку відповідачок по відношенню до ОСОБА_4 , про що вона повідомляла свою доньку по телефону, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.
Та обставина, що 22 вересня 2022 року ОСОБА_4 був складений заповіт на користь ОСОБА_6 , яка допомагала їй по господарству у 2022 році, не свідчить про недійсність договору довічного утримання або про здійснення по відношенню до ОСОБА_4 тиску з боку відповідачок, а підтверджує висновок суду про те, що ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги та намагалася спонукати знайомих осіб надавати їй таку допомогу за рахунок передачі їм наявного у її власності майна.
Доводи представника позивачки, що суд першої інстанції не вжив будь-яких заходів для виклику свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судове засідання, не врахував пояснення ОСОБА_9 , надані у кримінальному провадженні, та безпідставно відмовив у допиті в якості свідка ОСОБА_8 , яка є донькою померлої, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час підготовчого засідання представником позивачки не було заявлено клопотань про допит зазначених осіб у якості свідків, а крім того, ОСОБА_8 перебуває на території російської федерації, тому її допит неможливий.
За положеннями статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або 

судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка повинна була навести у позовній заяві перелік доказів, якими буде підтверджувати свої позовні вимоги, у тому числі зазначити прізвища свідків, які підлягають виклику у судове засідання.
Разом з цим, позовна заява не містить таких посилань, не було заявлено клопотання про допит свідків і під час підготовчого засідання.
Представником позивачки не наведено обґрунтування неможливості подання суду першої інстанції доказів у строки, визначенні ЦПК України. Також матеріали справи не містять клопотання представника позивачки про поновлення строку для подання доказів суду.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що матеріали справи не містять документів, які б підтвердили родинні відносини позивачки та ОСОБА_4 , і що позивачка є спадкоємцем ОСОБА_4 за законом.
Та обставина, що ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_4 , на підставі якої заведена спадкова справа, не є достатнім доказом того, що позивачка є спадкоємцем ОСОБА_4 за законом, а відтак має правові підстави для пред`явлення даного позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому не встановлено правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просив стягнути з позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 15 000грн.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
До відзиву представник відповідачів додав копію акту про прийняття-передачі наданих послуг від 5 червня 2025 року, підписаний адвокатом Мещаніновим А.М. та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , згідно якого адвокат надав клієнтам послуги відповідно до договорів про надання правової допомоги від 19 лютого 2025 року, вартість яких становить 15 000грн; копію розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги від 5 червня 2025 року, згідно якого адвокатом Мещаніновим А.М. надані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 послуги: ознайомлення та вивчення апеляційної скарги - 1 000грн, пошук та аналіз судової практика з питань щодо визнання недійсним договору довічного утримання, вивчення правових висновків Верховного Суду - 4 000грн, підготовка та подача до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу - 6 000грн, участь у судових засіданнях - 4 000грн.
9 вересня 2025 року адвокатом Мещаніновим А.М. до апеляційного суду були надані копії договорів про надання правової допомоги № 07/2024 та № 08/2024, укладені між адвокатом Мещаніновим А.М. та ОСОБА_3 та ОСОБА_2., за умовами яких адвокат взяв на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги та представництва інтересів клієнтів в Оболонському районному суді міста Києва, а також у разі необхідності в судах апеляційної та касаційної інстанції у даній справі.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року 
у справі № 751/3840/15, наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
У письмових поясненнях представник позивачки - адвокат Фадєєва Н.І. зазначила, що заявлені відповідачами вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та не є співмірними обсягу виконаних адвокатом робіт.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що представником відповідачів надані належні та достатні докази у підтвердження витрат відповідачів на правову допомогу, заявлені вимоги є співмірними із обсягом робіт, які виконані адвокатом, та не є завищеними, а відтак з позивачки на користь відповідачів підлягають стягнення витрати на правову допомогу у апеляційному суді по 7 500грн.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на правову допомогу у розмірі 7 500грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати на правову допомогу у розмірі 7 500грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 4 травня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук