ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2026 року	справа № 380/4348/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Енерджі Стар» до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів і картки відмови, -

в с т а н о в и в:

Приватне підприємство «Енерджі Стар» (далі – позивач, ПП «Енерджі Стар») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Львівської митниці (далі – відповідач), у якій просить визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 12.09.2025 № UA209000/2025/100359/2 і картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12.09.2025 № UA209230/2025/002582, прийняті Львівською митницею.
В обґрунтування позову зазначив, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), і єдиною підставою його незастосування є випадки, коли використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. Вказав, що під час митного оформлення відповідачу було подано усі необхідні документи, передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України, які підтверджують числові значення складових митної вартості та не містять розбіжностей. Зауваження митного органу щодо умов поставки, ненадання технічної інформації, сертифіката походження, проформ та банківських платіжних документів вважає безпідставними та такими, що не стосуються числового значення митної вартості товарів. Тому вважає оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів і картку відмови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 16.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 08.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Вказав, що під час здійснення митного контролю за митною декларацією від 12.09.2025 № 25UA209230086485U3 опрацьовано інформацію, що міститься у поданих до митного оформлення документах, та виявлено невідповідності складових митної вартості. Зокрема зазначив, що у жодному товаросупровідному документі (рахунок-фактура, CMR, митна декларація країни відправлення, пакувальний лист) відсутня інформація про умови поставки товару, при тому, що у попередній редакції контракту визначено умови поставки FCA м. Жешув (Польща), а в чинній редакції – DAP м. Львів, що, на думку відповідача, викликає сумніви щодо достовірності заявлених даних; декларантом не надано технічної інформації щодо якості товару (п. 4.2 контракту), сертифіката походження товару (п. 4.3 контракту), а також, незважаючи на вказівку в інвойсах на передоплату, не надано банківського платіжного документа, що свідчить про факт оплати товару (п. 5.3 контракту). Вказав, що декларант на вимогу надав прайс-листи, проформи-інвойси та банківські платіжні документи, проте ці документи не усувають виявлених невідповідностей. З огляду на наведене відповідач вважає, що у нього були обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості, у зв`язку з чим митну вартість правомірно скориговано за резервним методом (стаття 64 МК України). Просив у задоволенні позову відмовити. Окремо просив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу як неспівмірний.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
01.05.2024 між компанією «STORM-GROUP Sp. z o.o.» (Продавець) та ПП «Енерджі Стар» (Покупець) укладено контракт поставки № ES2024/05/01, за умовами якого продавець зобов`язується продати, а покупець купити товар відповідно до інвойсів. Відповідно до додатку № 1 від 14.10.2024 до контракту поставки № ES2024/05/01 поставка товару здійснюється на умовах DAP м. Львів (Інкотермс).
12.09.2025 декларант позивача з метою митного оформлення подав до Львівської митниці електронну митну декларацію № 25UA209230086485U3, відповідно до якої до митного оформлення заявлено імпортний товар, зокрема: частини склоочисника транспортного засобу (товар № 1), домкрати гідравлічні для легкових та вантажних транспортних засобів (товар № 3), ганчірки для прибирання (товар № 4).
Одночасно з митною декларацією декларант подав документи на підтвердження заявленої митної вартості, зокрема: контракт поставки № ES2024/05/01 від 01.05.2024 з додатком № 1 від 14.10.2024; специфікації та інвойси № ES2024/11-055 від 04.11.2024, № ES2025/04-082 від 02.04.2025, № ES2025/06-093 від 30.06.2025; пакувальні листи; міжнародні товарно-транспортні накладні CMR; копію декларації про відповідність машин вимогам технічного регламенту безпеки машин від 01.05.2024; висновок про необхідність проведення робіт щодо обов`язкової сертифікації та оцінки відповідності продукції № 0886-24 від 10.07.2024.
У митній декларації позивач визначив митну вартість товарів за основним методом – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
За наслідками опрацювання поданих документів Львівська митниця надіслала декларанту повідомлення про необхідність подання додаткових документів для підтвердження митної вартості відповідно до статті 53 МК України. На вимогу митного органу декларант додатково надав прайс-листи від 14.10.2024, від 03.01.2025, від 08.04.2025; копії митних декларацій країни відправлення; каталоги; банківські платіжні документи (свіфти) від 28.10.2024, від 17.01.2025, від 09.04.2025; копії проформ-інвойсів; додаток № 1 від 14.10.2024 до контракту поставки. Декларант просив визнати митну вартість на основі поданих документів.
12.09.2025 Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100359/2. У графі 33 рішення відповідач зазначив, що подані до митного оформлення документи не містять усіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар, та виявив такі розбіжності: у товаросупровідних документах відсутня інформація про умови поставки товару, при тому, що у попередній редакції контракту визначено умови поставки FCA м. Жешув (Польща), що викликає сумніви щодо достовірності заявлених даних (п. 3.1 контракту); декларантом не надано технічної інформації щодо якості товару (п. 4.2 контракту); не надано сертифіката походження товару (п. 4.3 контракту); не надано проформи (п. 5.1 контракту); незважаючи на передбачену в інвойсах передоплату, не надано банківського платіжного документа, що свідчить про факт оплати товару (п. 5.3 контракту). Митну вартість товарів скориговано із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України). Джерелом інформації для коригування слугували: для товару № 1 – МД № UA500490/2025/001961 від 22.08.2025 (5,81 дол. США/кг); для товару № 3 – МД № UA209230/2025/077571 від 18.08.2025 (2,02 дол. США/кг); для товару № 4 – МД № UA110110/2025/001839 від 26.03.2025 (5,74 дол. США/кг). Коригування на обсяг партії, умови поставки, комерційні умови не здійснювалося.
Також відповідач прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12.09.2025 № UA209230/2025/002582.
З метою випуску товарів у вільний обіг позивач подав до Львівської митниці митну декларацію з відкоригованою (уточненою) митною вартістю № 25UA209230086659U0 від 12.09.2025, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, було надміру нараховано митних платежів на загальну суму 41 613,81 грн.
Позивач з вказаними рішенням про коригування митної вартості товарів і карткою відмови не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що суперечать поданим декларантом документам і нормам чинного законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі – МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та вказаною главою (частина перша статті 52 МК України).
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, – банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності – інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, – страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до вимог частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, перелік яких визначений вказаною нормою.
Згідно з частиною п`ятою статті 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина шоста статті 53 МК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування зазначеного методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.
У частині шостій статті 54 МК України визначено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у випадках, визначених цією нормою.
Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм зазначеного Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
За приписами частин першої, другої статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58– 63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Згідно з пунктом 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 МК України з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.
Надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням, суд виходить з такого.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, тощо.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Відтак наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 18.12.2018 у справі № 821/110/18 та від 17.07.2019 у справі № 809/872/17, згідно з якими витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач, витребовуючи у декларанта додаткові документи, направив запит про надання фактично повного переліку документів, передбаченого частиною третьою статті 53 МК України, без зазначення конкретних обставин, які зумовили необхідність надання кожного з таких документів. Вимога надати всі документи за загальним переліком, безвідносно до їхньої релевантності у конкретному випадку, є безпідставною та такою, що направлена на позбавлення декларанта можливості надати документи, які б стосувалися дійсних зауважень митного органу. Така вимога, як і неподання окремих документів за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатньою підставою для застосування іншого методу визначення митної вартості.
Відповідач послався на те, що у жодному товаросупровідному документі відсутня інформація про умови поставки товару, а зміна у редакціях контракту умов поставки з FCA м. Жешув (Польща) на DAP м. Львів викликає сумніви щодо достовірності заявлених даних. Суд ці доводи відхиляє.
Як установив суд, в процесі митних консультацій декларантом на вимогу митного органу долучено додаток № 1 від 14.10.2024 до контракту поставки № ES2024/05/01 від 01.05.2024, яким сторони контракту погодили, що поставка товарів здійснюється на умовах DAP м. Львів. Зміна умов поставки є виключним правом сторін господарського договору. Митний орган не наділений правом втручатися у господарську діяльність юридичної особи та оцінювати доцільність погоджених сторонами контракту умов поставки. При цьому відповідач не навів жодного обґрунтування того, яким чином умови поставки DAP м. Львів (за якими всі витрати, пов`язані з доставкою товару до названого місця призначення, несе продавець і вони включені у вартість товару) впливають на числове значення заявленої митної вартості. За умовами поставки DAP покупець не несе додаткових витрат, які підлягали б включенню до складу митної вартості понад ціну товару, зазначену в інвойсі. Відтак відповідні зауваження є формальними та не свідчать про наявність розбіжностей, які унеможливлюють визначення митної вартості за основним методом.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, наведений у частині другій статті 53 МК України, є вичерпним. Технічна інформація про якість товару та сертифікат походження товару до цього переліку не входять і за своїм змістом не впливають на числове значення митної вартості товару. Оскаржуване рішення не містить обґрунтування того, яким чином ненадання таких документів унеможливлює встановлення складових митної вартості за наявності інвойсів та інших поданих документів. За таких обставин відповідні зауваження відповідача є безпідставними.
Як слідує зі змісту самого оскаржуваного рішення, на вимогу митного органу декларантом надано проформи-інвойси та банківські платіжні документи. Декларантом долучено копії проформ-інвойсів та копії свіфт-платежів, які містять відповідні посилання на проформи-інвойси. Отже, твердження відповідача про ненадання цих документів спростовується наявними у справі доказами.
Крім того, суд зазначає, що відсутність оплати за товар чи спосіб і часові рамки такої оплати (передоплата, післяплата, відстрочка) не впливають на ціну (розмір оплати) товару, що передбачена контрактом. Банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, відповідно до пункту 4 частини другої статті 53 МК України надаються лише у випадку, якщо товар оплачено. Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 у справі № 815/329/17, а також у постанові від 11.06.2019 у справі № 813/1755/17, згідно з якими у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару, тоді як умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються; відомості про умови оплати товару не повинні братися митним органом до уваги при контролі за митною вартістю, а суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.
Також суд зазначає, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей, визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом.
При цьому сама лише інформація з бази даних про митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару, за такою декларацією, дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним митним органом за другорядним методом, суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною митною декларацією не була відкоригована, що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом. Суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 05.02.2019 у справі № 816/1199/15.
В оскаржуваному рішенні відповідач як джерело інформації для коригування митної вартості зазначив митні декларації від 22.08.2025 № UA500490/2025/001961 (товар № 1), від 18.08.2025 № UA209230/2025/077571 (товар № 3) та від 26.03.2025 № UA110110/2025/001839 (товар № 4) із зазначенням лише вартості товару за одиницю ваги. Водночас оскаржуване рішення не містить порівняння характеристик оцінюваних товарів та характеристик товарів, ціна яких взята за основу для коригування, не містить пояснень щодо зроблених коригувань на обсяг партії, умови поставки та комерційні умови (при тому, що у самому рішенні прямо зазначено, що такі коригування не здійснювалися), а також не містить обґрунтування вибору саме цих митних декларацій. Формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості та не є перешкодою для застосування основного методу визначення митної вартості, а також не може бути безумовною підставою для коригування митної вартості (постанова Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 815/2552/16).
Суд також враховує, що відсутність у рішенні про коригування митної вартості належного обґрунтування числового значення скоригованої митної вартості та фактів, які вплинули на таке коригування, є самостійною підставою для його скасування, на що звертав увагу Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі № 815/1670/17.
З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а відповідач, у свою чергу, не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар. Правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд при розгляді справи враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Інші доводи учасників справи не спростовують наведених висновків суду та не мають вирішального значення для правильного вирішення спору.
Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійсненні коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішення про коригування митної вартості товарів від 12.09.2025 № UA209000/2025/100359/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12.09.2025 № UA209230/2025/002582 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо позовної вимоги про скасування картки відмови суд зазначає, що оскільки картка відмови прийнята відповідачем на підставі протиправного рішення про коригування митної вартості, вона також підлягає скасуванню як похідна від основного рішення.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Оскільки позов задоволено повністю, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 9562,21 грн, сплачений позивачем при поданні позовної заяви.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як слідує з матеріалів справи, у позовній заяві представник позивача заявив про намір понести витрати на правову допомогу, а в подальшому подав заяву про подання доказів щодо витрат на правову допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підтвердження понесених витрат позивач подав: договір про надання правової допомоги № б/н від 01.02.2023, укладений з Адвокатським об`єднанням «ЛЮРЦ»; додаткову угоду № 27 від 02.02.2026 до договору; акт приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2026. Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2026 адвокатом надано послуги із: зібрання у клієнта документів та їх аналізу (1 година); підготовки проєкту позовної заяви з відповідним обґрунтуванням (3 години); формування додатків до позовної заяви та організації подання їх до суду (3 години). Остаточна сума витрат на правову допомогу, заявлена позивачем до стягнення, становить 9000,00 грн.
Відповідач подав заяву (заперечення), у якій просив зменшити заявлений розмір витрат на правничу допомогу як неспівмірний, зазначивши, зокрема, що виокремлення зібрання та аналізу документів, а також формування додатків до позовної заяви у самостійні послуги призводить до подвійної оплати за роботу, яка охоплюється підготовкою позовної заяви; що справа є справою незначної складності; що представник позивача неодноразово подавав позовні заяви у цій категорії справ за участю того ж позивача, а правова позиція у позовній заяві має універсальний характер.
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, згідно з яким заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим). Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката (частина сьома статті 134 КАС України). Відповідач таке клопотання заявив.
Оцінивши подані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням предмета спору, незначної складності справи, обсягу фактично наданих адвокатом послуг, а також того, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд вважає заявлений розмір витрат частково неспівмірним. Суд погоджується з доводами відповідача про те, що зібрання у клієнта документів та їх аналіз, а також формування додатків до позовної заяви за своїм змістом охоплюються послугою з підготовки позовної заяви, а тому їх виокремлення у самостійні послуги призводить до подвійного врахування однієї і тієї ж роботи. З огляду на наведене суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до 4000,00 грн, що відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності таких витрат.
Таким чином, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у сумі 7649,78 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 8– 10, 14, 72– 79, 90, 132, 134, 139, 241– 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 12.09.2025 № UA209000/2025/100359/2.
Визнати протиправною і скасувати картку відмови Львівської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 12.09.2025 № UA209230/2025/002582.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ 43971343) на користь Приватного підприємства «Енерджі Стар» (ЄДРПОУ 41301760) судовий збір у сумі 7649 (сім тисяч шістсот сорок дев`ять) грн 78 коп та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.