Справа № 175/14618/24
Провадження № 2/175/2364/24
РІШЕННЯ 
Іменем України
"27" квітня 2026 р. с-ще Слобожанське
Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Журавель Т.С., за участю секретаря судового засідання - Гусєвої К.В., представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – ОСОБА_2 , відповідача – ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (зміна назви суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» №4273-IX, який набув чинності 25 квітня 2025 року на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області) з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення.
В обгрунтування позовних вимог вказано, ОСОБА_4 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У 2023 році йому стало відомо, що належну йому квартиру самовільно зайняли сторонні особи, а саме, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які безпідставно проживають у ній тривалий час, без будь-якого дозволу власника. 02.09.2024 року позивачем було направлено відповідачам вимогу про негайне виселення з квартири АДРЕСА_2 , яку вони отримали 12.09.2024 року. Однак зазначена вимога була проігнорована, у зв`язку з чим 13.09.2024 року було повторно направлено повідомлення-вимогу про виселення із зазначенням необхідності звільнення квартири не пізніше наступного дня після отримання. 16.09.2024 року відповідачі повторно отримали зазначену вимогу, однак жодних дій щодо звільнення квартири не вчинили та продовжують самовільно займати житло. На підставі викладеного, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про виселення.
Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито підготовче провадження у справі.
12.11.2024 року представником відповідача через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, оскільки у 2008 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розпочалися романтичні відносини, які в подальшому перейшли у фактичні шлюбні. Так, позивач самостійно та добровільно запропонував відповідачці переїхати до нього разом із сином. Таким чином, відповідач як цивільна дружина за запрошенням позивача переїхала до вказаної квартири, тривалий час у ній проживає та утримує зазначене майно, в розумінні положень чинного законодавства вона є членом сім`ї позивача, який наділив її правом користування цим житловим приміщенням. При цьому будь-яких вимог щодо його звільнення відповідач не отримувала, у зв`язку з чим вважає позовні вимоги необґрунтованими. Крім того, з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_5 є військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, та наразі не може брати безпосередню участь у розгляді справи, відповідач просить суд зупинити провадження у справі до звільнення останнього з військової служби.
Представником позивача через систему «Електронний суд» було подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що ОСОБА_3 ніколи не належала до членів його сім`ї, при цьому жодних угод щодо платного чи безоплатного користування житловим приміщенням між сторонами укладено не було, що, на думку позивача, свідчить про безпідставне користування квартирою. Крім того, позивач вказує, що у 2019 році у нього розпочалися відносини з іншою жінкою, про що відповідачу було відомо. У 2023 році, позивач прибув до своєї квартири, де виявив відповідачів, яким одразу повідомив про вимогу щодо їх негайного виселення, на що ОСОБА_3 зазначила, що до кінця року вони залишать займане житлове приміщення. Проте, за твердженням позивача, відповідач ОСОБА_5 почав погрожувати йому та силоміць виштовхувати з квартири, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до правоохоронних органів. Отже, з урахуванням протиправної поведінки відповідачів, що полягає у незаконному користуванні житловим приміщенням, він був змушений звернутися до суду з даним позовом.
06.01.2025 року представником позивача була подана заява про залишення без розгляду позовних вимог в частині виселення з квартири ОСОБА_5 . 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 року клопотання представника позивача в частині вимог до ОСОБА_5 залишено без розгляду, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні була допитана у якості свідка ОСОБА_6 , яка повідомила, що є сусідкою ОСОБА_3 та проживає з нею на одному поверсі. Зазначила, що позивач і відповідач з 2008 року мешкали як одна сім`я, оскільки вона неодноразово бачила, як вони разом заходили та виходили з квартири, а також спільно здійснювали придбання побутових речей.
Допитана свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що є хрещеною матір`ю дитини ОСОБА_3 та перебуває з нею у близьких стосунках. Із позивачем знайома з 2008 року та з цього часу їй відомо про спільне проживання сторін як однієї сім`ї. Водночас вказала, що їхні відносини припинилися з моменту, коли у позивача з`явилися нові стосунки. Також свідок зазначила, що з вимогою про виселення ОСОБА_3 з квартири позивач звернувся приблизно півтора року тому.
Свідок ОСОБА_8 пояснив, що працює водієм таксі та з 2018 року здійснював перевезення відповідачки ОСОБА_3 на постійній основі, майже щоденно. Позивача бачив лише один раз у 2021 році, коли зустрічав його на вокзалі після приїзду з Чеської Республіки та останній представився чоловіком відповідачки. Після цього свідок відзвіз їх за адресою: АДРЕСА_3 .
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що працює разом із відповідачкою. Зазначив, що бував у квартирі, де проживали позивач та відповідачка, та сприймав їх як подружжя, оскільки вони вели спільне господарство і проживали разом. Також свідок повідомив, що після виїзду позивача на роботу до Чеської Республіки відповідачка ОСОБА_3 залишилася проживати у зазначеній квартирі та здійснювала оплату комунальних послуг.
Допитаний свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що є другом ОСОБА_4 з 1990 року. Зазначив, що квартира, яка належить ОСОБА_4 , була придбана останнім у 2000-х роках, у якій вони спільно робили ремонт. При цьому свідок вказав, що про ОСОБА_3 йому нічого не було відомо, окрім одного випадку, коли позивач повідомив, що в його квартирі проживає жінка, яка доглядає за житлом, та якій він залишив свою пенсійну картку.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що є подругою відповідачки та з 2010 року неодноразово бувала у квартирі, де позивач і відповідачка проживали разом, вели спільний побут та облаштовували житло. Зазначила, що у 2016 році позивач виїхав до Чеської Республіки, після чого відповідачка залишилася проживати у квартирі сама, та після початку війни позивач взагалі перестав приїжджати. Також свідок повідомила, що сторони не перебували у шлюбі, однак фактично жили як сім`я, проте відносини між ними припинилися після переїзду позивача до іншої країни. Наразі свідку відомо, що утриманням квартири займається відповідачка з пенсійної картки позивача.
Свідок ОСОБА_12 пояснив, що перебуває у трудових відносинах із відповідачкою з 1999 року, а також знайомий із позивачем, який отримував медичну допомогу у закладі, де вони спільно працюють із ОСОБА_3 . Зі слів свідка, сторони проживали разом та перебували у фактичних сімейних відносинах, при цьому позивач представлявся чоловіком відповідачки. У подальшому позивач виїхав на заробітки до Чеської Республіки, а відповідачка залишилась проживати у квартирі ОСОБА_4 за його згодою. Про наявність спору між сторонами та вимоги про виселення свідку стало відомо вже під час судового розгляду. Крім того, свідок зазначив, що відповідачка має інше житло, яке потребує капітального ремонту.
В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовну заяву, обставини викладені у позові підтримала.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Також зауважував про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Заслухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши докази, судом було встановлено наступне.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2023 року № 342941194, власником квартири загальною площею 35,7 кв.м, житловою площею 20,2 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 . Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 05.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу. У відповідності до заяви від 23.08.2023 року, ОСОБА_4 вказує, що жодним особам ним не надавалась згода на проживання та використання належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відповіді №460/01-17, наданої центром надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 10.09.2024 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 станом на 10.09.2024 року зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як вбачається з повідомлення-вимоги від 02.09.2024 року, направленої представником ОСОБА_4 - адвокатом Гапонець А.А. на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , останнім було повідомлено про самовільне зайняття належної позивачу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди власника. У зазначеній вимозі відповідачам запропоновано добровільно звільнити вказане житлове приміщення та передати ключі представнику власника, із попередженням про звернення до суду та правоохоронних органів у разі невиконання вимоги. 
Вказана вимога була отримана ОСОБА_3 – 12.09.2024 року, що підтверджується роздруківкою трекінгу відправлення №4900100041958 від 21.09.2024 року.
13.09.2024 року позивачем було повторно направлено повідомлення вимогу з аналогічним змістом, яка була особисто отримана одержувачам 16.09.2024 року, що підтверджується роздруківкою трекінгу відправлення №4900100044744 від 21.09.2024 року.
Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У ст. 9 Житлового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Положеннями ст. 109 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Частинаю 3 ст. 116 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Згідно постанови Верховного Суду по справі № 758/16511/18 від 27.03.2023 року, самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).
Як було встановлено матеріалами справи, позивачу на праві приватної власності, належить квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що у власника вказаного нерухомого майна виникають перешкоди у реалізації права власності на вказану квартиру, у зв`язку з її самоправним зайняттям ОСОБА_3 .
Суд звертає увагу, що відповідачкою під час розгляду справи не спростовано факт її фактичного проживання у квартирі, яка належить позивачу. Водночас остання посилалась на те, що позивач добровільно надав їй право проживання та користування житловим приміщенням як особі, з якою він перебував у фактичних сімейних відносинах.
Згідно із ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно із ч. другою ст. 150 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 156 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Так, положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Разом з тим, судом було встановлено, що ОСОБА_3 не зареєстрована у спірній квартирі, не є її співвласником, не належить до членів сім`ї позивача у розумінні положень ст. 64 ЖК України та не є наймачем вказаного житла. Отже, відповідачка фактично проживає у спірній квартирі без належних правових підстав, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні права користування належним йому майном.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність захисту прав позивача як власника житла та задоволення позовних вимог.
При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, з огляду на наступне.
Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з даним позовом 27.09.2024 року, при цьому, вимогу про виселення з самовільно зайнятої квартири було направлено відповідачу 13.09.2024 року. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що саме з моменту направлення відповідачу зазначеної вимоги позивачу стало відомо про порушення його права та необхідність його судового захисту.
Отже, враховуючи те, що перебіг позовної давності розпочався з 13.09.2024 року, а звернення до суду відбулося у межах встановленого законом строку, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_3 із самовільно зайнятої квартири без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення - задовольнити.
Виселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Т. С. Журавель