Справа №443/1121/25
Провадження №2/443/35/26

РІШЕННЯ
іменем України

09 червня 2026 року         місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Павліва А.І.,
секретар судового засідання Шальвіра І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жидачівська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору,
за участю:
представника позивача ОСОБА_5 ,
відповідача ОСОБА_6 ,
представника відповідача ОСОБА_7 ,

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (відповідачі), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жидачівська міська рада, у якій просить визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 .
судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, стягнути з Відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору покликається на те, що в провадженні Жидачівського районного суду знаходиться цивільна справа №443/303/25 за позовом ОСОБА_8 до Жидачівської міської ради Стрийського району Львівської області, третя особа: ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Бережницької сільської ради № 59 від 18.12.2001 «Про перереєстрацію Свідоцтва про право особистої власності з колгоспного двору на двір на праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 ». Цей позов мотивований ОСОБА_2 тим, що останній вважає себе таким, що не втратив право на частку в майні колгоспного двору, а відтак зазначене рішення Бережницької сільської ради № 59 від 18.12.2001 порушує його право власності як члена колгоспного двору та членів його сім`ї відповідачів в справі. Станом на 1990-1991 роки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 відносився до колгоспних дворів, в якому фактично проживали дві особи, а саме позивачка ОСОБА_1 та голова двору ОСОБА_9 , батько позивачки та відповідача ОСОБА_8 . Рідний брат позивачки ОСОБА_8 ( ОСОБА_6 ) вибув з даного господарства в м. Чернівці, приблизно в 1977 році, після одруження з ОСОБА_3 . Пізніше, повернувшись, після народження сина ОСОБА_4 . Відповідачі почали проживати у смт. Журавно, Жидачівського р-ну. Станом до 17.10.1988 відповідачі були зареєстровані та проживали по АДРЕСА_2 , а після 17.10.1988 Відповідачі переїхали проживати у АДРЕСА_3 (на даний час АДРЕСА_4 . Відтак, Відповідачі ОСОБА_8 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ніколи не проживали в даному господарстві, а лише були зареєстровані з 27.04.1989 року. У 1989 році ОСОБА_8 звернувся до свого батька ОСОБА_9 з проханням зареєструвати його з сім`єю за адресою спірного будинку АДРЕСА_1 , оскільки у нього були якісь проблеми із обміном квартирами, адже у 1988 році відповідачі переїхали з смт. Журавно до м. Жидачів, де і на даний час, по АДРЕСА_5 зареєстрований Відповідач 3 ОСОБА_4 , який є сином Відповідача 1, а власником цієї квартири є колишня дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_3 . Відповідачі проживаючи у АДРЕСА_3 , залишалися зареєстрованими у АДРЕСА_1 . На неодноразові прохання батька позивачки знятися з реєстрації (виписатися), оскільки він не міг оформити субсидію, відповідачі не реагували, а відтак в 1999 році, ОСОБА_9 змушений був звернутися до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору ОСОБА_9 та члену двору ОСОБА_1 по 1/2 частці за кожним. Право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 був зареєстрований на підставі свідоцтва про право особистої власності на колгоспний двір від 25.01.1990, голова двору ОСОБА_9 . Після 15.04.1991 право власності на вищезазначений будинок було перереєстровано на підставі рішення Бережницької сільської ради № 59 від 18.12.2001 «Про перереєстрацію Свідоцтва про право особистої власності з колгоспного двору на двір на праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 ». Відповідачі не були членами спірного колгоспного двору, оскільки були зареєстровані в спірному будинковолодінні менше ніж за три роки до 15.04.1991 (припинення колгоспного двору), а саме з 27.04.1989 не проживали за місцем реєстрації, а тому втратили право на частку у його майні на час набрання чинності Законом України «Про власність», в тому числі й тому, що не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору більше трьох років. Що стосується реєстрації місця проживання відповідачів з 27.04.1989 по АДРЕСА_1 , то така не є доказом, який однозначно доводить їх проживання в спірному будинку, оскільки як зазначено вище, відповідачі ніколи там не проживали, в тому числі і на дату смерті голови двору ОСОБА_9 . В спірному будинковолодінні з 06.10.1978 до 15.04.1991 були зареєстровані і проживали: голова двору ОСОБА_9 та його дочка ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.101-102), в обґрунтування якого покликаючись на те, що він з 14 років пас худобу, обробляв кіньми городи односельцям і в інших селах району та допомагав сестрі ОСОБА_1 . Також, виготовив саморобні кільця та викопав криницю на подвір`ї. До дерев`яного будинку колишнього колгоспного двору він прибудував цегляну веранду та збоку літню кухню з пивницею. Цегляний будинок на території колгоспного двору побудований самоправно. ОСОБА_1 приватизувала лише дерев`яний будинок з цегляною верандою. Якщо він і виписувався, то лише тимчасово, щоб уникнути мобілізації до УРСР не більше трьох років. Значну частину свого життя та особистої праці він вклав у колгоспний двір. Окрім цього, за цим двором закріплено 12 га його землі для ведення селянського господарства. Вважає що відповідачі не втратили право на частку у майні колгоспного двору, яке розташоване по АДРЕСА_1 .
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Чехов Д.А. подав до суду відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.123-129), в обґрунтування якого покликаючись на те, що з доданого до позовної заяви рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 вересня 1999 року (справа № 2-384/1999) вбачається, що в провадженні суду знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_4 про визнання відповідачів, відповідно до вимог ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, такими що втратили право на жиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Зі змісту судового рішення вбачається, що в судовому засіданні позивач – ОСОБА_9 (батько ОСОБА_8 ) пояснив, що його син - ОСОБА_2 «корови і порося тримав в сараї позивача (с. Загурщина), а на подвір`ї позивача, Відповідач ( ОСОБА_8 ) в с. Загурщина користується тільки господарськими будівлями та літньою кухнею». Також в даному судовому рішенні зазначено, що відповідач ( ОСОБА_8 ) пояснив, що «Сам же відповідач проживає в літній кухні, в будинку батька проживав до квітня 1999 року, а в квітні батько вигнав його з хати. Відповідач вважає, що має право на проживання в батьківській хаті, оскільки користується літньою кухнею та господарськими будівлями, має там господарку – корови, поросята, сільськогосподарське обладнання». Під час судового розгляду судом було встановлено, що відповідач ( ОСОБА_8 ) «завів корів, та свині та тримав їх в стайні позивача (с. Загурщина), а так як цю господарку треба годувати, то відповідач користується літньою кухнею». Зі змісту судового рішення також вбачається, що допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що відповідач ( ОСОБА_8 ) на колгоспному дворі у позивача (с. Загурщина) тримав та годував худобу (господарку) - коней, корів, свиней, користується сараєм та літньою кухнею. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що відповідачі не брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, навпаки з наданих до позовної заяви доказів вбачається, що відповідач – ОСОБА_8 в спірному домогосподарстві тримав на подвір`ї та в сараї худобу – коня, корови, свині, турбувався ними, годував, а також тимчасово мешкав в літній кухні, що спростовує доводи позивача про підстави втрати позивачів частки у майні двору.
У судовому засіданні позивач позов підтримала.
Представник позивача позов підтримала повністю, суду пояснила, що з 1977 року відповідачі не проживали у будинку, своєю працею не брали участі в утриманні будинку та самого колгоспного двору. Позов подано з метою усунення будь-яких можливих спроб відповідача ОСОБА_6 у майбутньому перешкоджати позивачу у здійсненні нею права власності, яке вона набула на майно колгоспного двору. 
Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що у 14 років він завів кроликів і голубів. За кошти від їх реалізації була закуплена цегла. Він підробляв у людей на городах за допомогою коней, яких брав у батька. Він викопав фундамент на веранду і спільними зусиллями її було вимуровано у спірному будинку. У подальшому він збудував літню кухню. Він випасав корови у господарстві, кормив свиней. Коли навчався постійно приїжджав. З 1977 по 1978 проживав у м. Чернівці, але також приїжджав. У 1991 році закупив техніку, орав прибудинковий город трактором. Новий будинок почав будуватися біля старого у 1986 році. Він постійно тримав у господарстві худобу і обходив її. Тільки він тримав господарку, вів її одноосібно і всіх годував. Матеріали справи на містять доказів наявності колгоспного двору.
Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що стаття 126 ЦК УРСР не містить покликання на обов`язкове проживання у колгоспному дворі. Мова йде лише про участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. ОСОБА_6 тримав худобу і господарку у цьому дворі. Статус колгоспного двору не підтверджено належними доказами. Докази того, що відповідач ОСОБА_6 не брав участі у житті колгоспного двору відсутні.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про розгляд справи за її відсутності не подала, правом на подання відзиву не скористалася. 
Відповідач ОСОБА_11 у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про відсутність заперечень щодо задоволення позову.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жидачівська міська рада у судове засідання повторно не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав, правом на подання пояснень не скористався. 

Заяви, клопотання, подані учасниками справи.
Представником позивача подано клопотання про допит свідків (Т.1 а.с.117-119), клопотання про відкладення розгляду справи (Т.1 а.с.184).
Відповідачем ОСОБА_2 подано пояснення (а.с.79), заяви про ознайомлення з матеріалами справи (Т.1 а.с. 152, 155, 203, Т.2 а.с.116, 192), заяву про надання оригіналів документів (Т.1 а.с.156), заяву про закриття провадження у справі (Т.1 а.с.167, 183, Т.2 а.с.121, 191), заяву про долучення до справи показів свідка (Т.1 а.с.200), заяву про виклик свідка (а.с.204).
Представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Чеховим Д.А. подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.1 а.с.81-82), клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (Т.1 а.с.84-86), клопотання про приєднання доказів (Т.1 а.с.168-170), заяву про закриття провадження у справі (Т.2 а.с.82, 169-171), заяву про зміну прізвища відповідача (Т.2 а.с.154), клопотання про відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.172-173).
Відповідачем ОСОБА_11 подано заяву про відсутність заперечень щодо задоволення позову (Т.2 а.с.94).

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 16.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.Т.1 60-61).
Ухвалою від 24.07.2025 повернуто ОСОБА_2 поданий ним відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.71-72).
Ухвалою від 07.08.2025 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (Т.1 а.с.92-93).
Ухвалою підготовчого засідання від 18.09.2025 відкладено підготовче засідання (Т.1 а.с.186).
Ухвалою підготовчого засідання від 28.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.212).
Ухвалою судового засідання від 19.05.2026 відкладено розгляд справи (а.с.177).

Позиція суду. 
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
У домогосподарстві по АДРЕСА_1 рахувалися з 1980 по 1985 роки ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 . За господарством числилася рогата худоба, свині, птиця. З 1991 по 2000 роки у цьому домогосподарстві рахувалися ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . За господарством числилася рогата худоби, коні, кози, птиця (Т.1 а.с.175-180).
Рішенням Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989 визнано обмінні ордери, видані на підставі рішення № 434 від 17.10.1988 виконкому Жидачівської міської ради ОСОБА_3 на право зайняття жилого приміщення площею 28,0 м.кв. по АДРЕСА_3 і ОСОБА_15 на право заняття жилого приміщення площею 34,5 м.кв. в АДРЕСА_2 недійсними. Переселити ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з неповнолітнім сином з квартири АДРЕСА_6 в квартиру АДРЕСА_7 (Т.1 а.с.13-14).
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1990 цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_9 (Т.1 а.с.45).
Рішенням виконавчого комітету Бережницької сільської ради Жидачівського району від 14.03.1994 № 52 вирішено вважати головою колгоспного двору по с. Загурщина замість ОСОБА_9 , який по віку і стану здоров`я не може справно вести господарство, члена цього двору ОСОБА_16 (Т.1 а.с.46).
Згідно з витягом з по господарської книги с. Загурщина № 13 Бережницької сільської ради Жидачівського району від 14.03.1994 будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за колгоспним двором, головою якого являється ОСОБА_16 . Члени двору ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (Т.1 а.с.46). 
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 18.03.1994 цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_16 (Т.1 а.с.47).
За змістом інформації, наявній у будинковій книзі житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 значаться у книзі як виписані з цього будинку 27.11.1989 (Т.1 а.с.21-22).
Фермерське господарство Мадараша Володимира Миколайовича зареєстроване 15.03.1995, про що свідчать розпорядження голови Жидачівської районної ради народних депутатів від 18.03.1995 № 171 та відповідний витяг (Т.1 а.с.24-26, 116).
Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 16.09.1999 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання втратившими право на житлове приміщення, яке скасоване постановою президії Львівського обласного суду від 10.08.2000 та направлено на новий розгляд, визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 втратившими право на житло – будинок у с. Загурщина Жидачівського району Львівської області, власником якого являється ОСОБА_9 (Т.1 а.с.15-18, 18-20).
Ухвалою судового засідання від 02.02.2001 згадану справу провадженням закрито (Т.1 а.с.37).
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Загурщина Жидачівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.09.2001 (Т.1 а.с.9).
Рішенням виконавчого комітету Бережницької сільської ради Жидачівського району від 18.12.2001 № 59 вирішено переоформити право власності на житловий будинок , розміщений в АДРЕСА_1 з колгоспного двору на двір на праві спільної часткової власності між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_9 в рівних долях кожному (Т.1 а.с.11).
Згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 20.02.2002 в цілому житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_1 , ОСОБА_9 в рівних долях кожному (Т.1 а.с.12).
Відповідно до свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.09.2002, зареєстрованого в реєстрі за № 760, спадкоємцем майна ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво: частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.10).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 27.06.2025, за ОСОБА_3 09.02.2004 зареєстроване право приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 (Т.1 а.с.23).
Постановою Жидачівської державної нотаріальної контори від 13.06.2023 відмовлено ОСОБА_8 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом (Т.1 а.с.42). 
ОСОБА_8 змінив прізвище на « ОСОБА_17 », про що 17.04.2026 складено відповідний актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 17.04.2026 (Т.2 а.с.156).
Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №443/303/25 за позовом ОСОБА_8 до Жидачівської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Бережницької сільської ради № 59 від 18.12.2001 закрито провадження у справі (Т.2 а.с.99, https://reyestr.court.gov.ua/Review/133481878).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_8 та представника ОСОБА_8 – ОСОБА_18 на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 22 січня 2026 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/134528857).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.05.2026 проведення підготовчих дій по справі закінчено та призначено справу до розгляду на 15 год. 30 хв. 01 вересня 2026 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/136794276).
Допитана у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 з її згоди надала суду показання, за змістом яких господарку тримав тато і вона. Відповідач ОСОБА_2 до неї не мав жодного відношення, як не мав відношення до будівництва ґанку (веранди) та літньої кухні. Їхня сестра будувала нову хату біля старої і саме сестра купляла цеглу. ОСОБА_2 нічого у господарстві не будував і по господарству не допомагав. Інколи приїжджав, не ночував і нічого не робив. У сім`ї було 5 дітей – ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , вона і ОСОБА_22 . ОСОБА_2 жив у хаті батьків до 1977 року. Після одруження виїхав у м. Чернівці, а потім жив у с-щі Журавно у батьків дружини. У с-щі Журавно дали житло, де він проживав приблизно до 1995 року. До 1991 році у господарстві тварин не тримав і лише у 1995 році завів свиню. Комунальні послуги платив тато з 1988 по 1991 рр. У господарстві була постійно худоба – свині, корови, кури, гуси.
Допитаний у судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_2 з його згоди надав суду показання, за змістом яких він з самого малку допомагав вести всю господарку. Він був господарем у господарстві, оскільки постійно тримав її, купував, продавав, здавав яблука. Свідоцтво 1990 року, видане на батька як голову колгоспного двору, підроблене. Батька ніхто не обирав головою двору. Худобу почав тримати разом з батьками. Кролі, корова, свині, голуби, нутрії, качки, гуси. Вони перебували у господарських приміщеннях. Фермерське господарство організував після 15.04.1991. З 1986 року постійно приїжджав у спірний будинок. З 1988 року по 1991 рік позивач не проживала у спірному будинку. Він одружився у 1976 році і жив у с. Загурщина з сім`єю у спірному будинку до 1997 року. Тимчасово виїжджав. За ним рахувалася квартира у селищі Журавно, але вона не була придатна до проживання, тому у ній не проживав. З 1986 року і по цей час працював у Стрийській районній заготівельній конторі.
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_23 надав суду показання, за змістом яких він син сестри сторін. З 2018 року проживає у АДРЕСА_1 у будинку діда. До того з 1985 року проживав по АДРЕСА_8 , це приблизно до 100 метрів від будинку діда. ОСОБА_2 приїжджав у гості на день, не ночував у будинку. У господарстві трималася худоба – коні, корови, які доглядали дід та ОСОБА_24 . ОСОБА_2 не займався худобою. Син останнього приїжджав у гості, але також не ночував. Він допомагав дідові орати кіньми. Були ще кролі, які обходила тітка. Худобу тримали у хліві. У 1994-1995 роках ОСОБА_2 користувався літньою кухнею та тримав свині, коні у старій стайні, а у новій стайні худобу тримала ОСОБА_1 . Перешкод до господарства ОСОБА_2 не чинилося.
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_25 надала суду показання, за змістом яких з 1980 року проживає у АДРЕСА_1 , приблизно метрів 20-25 до спірного будинку. Приходила в гості, майже кожний день бачилися через подвір`я. ОСОБА_2 у господарстві не проживав. Приїжджав раз у неділю в гості. Він проживав у АДРЕСА_4 . Знає про це, бо передавала йому до 1990 року молоко. Бачила ОСОБА_24 , яка обробляла город. До 1991 року у господарстві були корова, гуси, кури. Після того точно буди свині і корова. ОСОБА_2 як став фермером тримав свиней. До старого сараю велася цегляна добудова. 
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_26 надала суду показання, за змістом яких вона є сусідкою через дві хати. Ходила в гості до позивача. ОСОБА_1 та ОСОБА_27 жили у спірному будинку, який був один. ОСОБА_2 у цьому будинку не проживав, але заїжджав в гості, інколи з сином. ОСОБА_24 мала корову, вона її випасала та доїла. Велася добудова до сараю.
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_26 надала суду показання, за змістом яких вона є рідною сестрою сторін. Проживала з народження у спірному будинку до 1983-1984рр., а після перейшли жити у власний будинок. У спірному будинку залишалася проживати сестра ОСОБА_24 , тато та мама. ОСОБА_2 проживав або у с-щі Журавно, або у м. Жидачеві. Після закінчення навчання у будинку його не було. Після одруження ОСОБА_2 також у спірному будинку не жив. Приїжджав у гості. Батько тримав худобу – корову, свиней, кури. Їх доглядала мама, тато і сестра ОСОБА_24 , а ОСОБА_2 худобу не обходив. Він батькам не допомагав. Як став фермером на подвір`ї тримав техніку. Також мав свою худобу і кормив тільки її. У літній кухні він не жив, а лише користувався нею як годував свиней. Його худобу родина не їла, а тих, які здихали – викидали. ОСОБА_28 добудував ОСОБА_19 .
Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_29 надав суду показання, за змістом яких спірний будинок був колгоспним двором і на його території був магазин, куди він з 1978 по 1990 роки привозив товар. Знає, що ОСОБА_2 був заготовщиком на базі. Тримав кролів, нутрій на подвір`ї у клітках. Бачив, як ОСОБА_2 допомагав батькові, готував їжу для худоби у літній кухні. На подвір`ї домогосподарства бачив постійно ОСОБА_2 . Забирав з подвір`я корову, бика, нутрії, кролів на заготівлю (бійню).
Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_30 надала суду показання, за змістом яких вона проживала у спірному будинку до 1986 року, а потім переїхали у власний будинок. ОСОБА_2 у спірному будинку не жив, господарства там не вів. Після переїзду була щодня в гостях. Постійно жили там дідо, баба та тітка ОСОБА_24 . Господарка була завжди – корови, свині, крілики. Їх доглядала баба та тітка ОСОБА_24 . Допомагали всі, крім ОСОБА_2 до 1994 року господарка ним не трималася. Лише щось почав тримати після 1994 року.

Зміст спірних правовідносин
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з оспоренням відповідачем права власності позивача на спірний будинок. 

Норми права, які застосував суд.
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
Згідно з частиною 2 статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (стаття 126 ЦК УРСР).
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України «Про власність» (далі – Закон № 697-XII), яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
Положення статей 17, 18 Закону № 697-XII щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Відповідно до приписів частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями частини 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. п.п. 40-42 постанови ВП ВС від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19. 
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (див. п. 43 постанови ВП ВС від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19). 
Подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. п. 148 постанови ВП ВС від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах ВП ВС від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Надавши оцінку аргументам сторін та дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається, відповідати характеру правопорушення, цілям судочинства та принципу верховенства права.
Зі змісту позовної заяви, пояснень позивача та її представника вбачається, що звернення до суду з даним позовом зумовлене наявністю спору між сторонами щодо права на спірне майно, який виник у зв`язку з оспоренням відповідачем ОСОБА_2 права власності позивача на спірний житловий будинок. Зокрема, у провадженні суду перебувала цивільна справа № 443/303/25 за позовом ОСОБА_8 до Жидачівської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Бережницької сільської ради № 59 від 18.12.2001, яким було оформлено право власності на спірний будинок. При цьому ухвала про закриття провадження у вказаній справі оскаржена, а апеляційний перегляд на час ухвалення рішення не завершений.
Таким чином, суд погоджується з аргументами позивача про наявність оспорювання її права на спірне майно. Разом з тим сам по собі факт наявності такого спору не свідчить про ефективність обраного способу судового захисту.
Суд враховує, що на даний час право власності позивача на спірний будинок ґрунтується на свідоцтві про право власності від 20.02.2002 та свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 19.09.2002, які є чинними та недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися.
При цьому обставини, на які покликається позивач як на підставу заявлених вимог, а саме щодо втрати відповідачами права на частку в майні колишнього колгоспного двору, фактично зводяться до спростування аргументів відповідача ОСОБА_2 про наявність у нього права на частку у цьому майні. Саме ці обставини є предметом спору у справі № 443/303/25, у межах якої відповідач оспорює право власності позивача на спірне майно.
За таких обставин задоволення даного позову не призведе до припинення спору між сторонами та не усуне оспорювання права позивача, а фактично лише підтвердить існуючий правовий стан, за якого позивач уже є власником спірного будинку на підставі чинних правовстановлюючих документів.
Крім того, такий спосіб захисту не відповідає принципу процесуальної економії, оскільки фактично передбачає паралельне дослідження обставин, які вже є предметом судового розгляду в іншому провадженні, та не забезпечує остаточного вирішення спору між сторонами.
Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки не відповідає характеру оспорювання права позивача та не забезпечить його реального й остаточного захисту, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 211,20 грн підлягає покладенню на позивача.
На підставі статей 120, 121, 123, 126 Цивільного кодексу Української РСР, статей 15, 16 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 2, 10, 12, 19, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_9 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жидачівська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.
У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення – 16 червня 2026 року. 

Головуючий суддя А.І. Павлів