Справа № 523/18065/25
Провадження №2/523/3515/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді - Аліної С.С.
при секретарі - Томілко М.В., 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про примусове виселення,- 

В С Т А Н О В И В :

До Пересипського районного суду м.Одеса надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про примусове виселення, просить суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , з 28 грудня 2018 року є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 грудня 2018року.
ОСОБА_1 надав короткостроковий дозвіл, терміном до березня 2024 року, на проживання у вищезазначеній квартирі своїй матері та сестрі. Однак після спливу часу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 категорично відмовились покидати житло, хоча у власності ОСОБА_2 є будинок, а у ОСОБА_3 є три квартири, які вона здає в оренду та заробляє на цьому кошти.
Позивач тричі звертався з заявами про примусове виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ВП №3 ОРУП №1 однак це не призвело до відновлення права на користування квартирою, а мало лише рекомендаційний характер про звернення до суду в приватному порядку.
15 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 одружився та вимушений винаймати житло для своєї сім`ї попри те, що має власне майно, а його мати ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_3 на неодноразові вимоги позивача відмовляються з`їхати з квартири та категорично не впускають позивача до його власного майна.
Враховуючи викладене, проживання матері та сестри в квартирі є самовільним та порушує права ОСОБА_1 . Дані обставини стали підставою для звернення до суду.
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 08.09.2025р відкрито загальне провадження по справі та призначене підготовче судове засідання на 03.11.2025р
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 08.12.2025р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 28.01.2026р.
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 28.04.2026р. відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Янкул Г.І. про зупинення провадження в цивільній справі.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали позовну заяву просили задовольнити позов у повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Янкул Г.І. просила в задоволені позовних вимог відмовити.
В матеріалах справи міститься відзив відповідача ОСОБА_5 на позовну заяву в якій просить у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування відзиву вказує що, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , дійсно зареєстроване за Позивачем. При цьому, у зазначеній квартирі фактично проживає мати Позивача — ОСОБА_2 , яка як член його сім`ї мешкає у спірній квартирі за його відома і згоди, використовуючи дане житлове приміщення як своє постійне місце проживання за давньою спільною домовленістю. 
Оформлення права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 було здійснено за сімейною домовленістю з огляду на довірчі відносини між матір`ю та сином, оскільки мати розглядала її як сімейне житло, призначене для проживання близьких родичів, у тому числі себе, доньки та онуків. 
На момент придбання квартири між членами сім`ї не існувало жодних майнових спорів, а оформлення квартири на сина сприймалося виключно як формальність, що не впливала на фактичне користування житлом матір`ю та іншими членами сім`ї. 
Квартира використовується лише ОСОБА_2 , як єдине житло, де вона мешкає постійно, веде домашнє господарство та забезпечує порядок тощо. Іншого житла у ОСОБА_2 немає. 
Вважає, що сам по собі факт реєстрації права власності не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника, якщо таке виселення суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості. 
Крім того, на думку ОСОБА_5 , виселення відповідачів без надання іншого житла є непропорційним втручанням у право на повагу до житла та суперечить принципу справедливості, з урахуванням того, що спірна квартира є єдиним місцем проживання ОСОБА_2 (а.с.63-77).
Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін по справі, суд вважає, що позов є обґрунтованим, є доказаним, підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири  АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі- продажу від 28.12.2018р., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований у реєстрі за №2972 (а.с.5-6).
Відповідно до довідки №Г3-151571-ф/о про зареєстрованих у житловому приміщені осіб виданої 10.07.2024р. Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб не значиться (а.с.4)
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 22.04.2025р., 21.05.2025р., 05.04.2020р. звертався до ВП№3 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області із заявами про неправомірні дії відповідачів, про що в матеріалах справи є належні докази, а саме відповіді та заяви позивача ВП№3 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області (а.с.10-13). 
За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).
Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.
Оскільки проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 порушує права власника – позивача ОСОБА_1 суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про примусове виселення підлягають задоволенню. 
Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 265ЦПК України, ст. ст. 15,16, 319, 321 ЦК України, суд, -
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про примусове виселення – задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Копію рішення направити сторонам по справі.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Пересипський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписане суддею 06.05.2026р.

Суддя: Аліна С.С.