Справа № 362/3362/26
Провадження № 2-о/362/127/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.06.26 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Медведєва К.В.,
секретаря судового засідання Бацула Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Обухівського району Київської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 та перебування на його утриманні, з метою переходу на пенсію по втраті годувальника після смерті ОСОБА_2 .
В обґрунтування заяви заявниця зазначає, що хоч і була зареєстрована за іншою адресою, проте проживала разом з чоловіком та перебувала на його утриманні. Заявниця зазначила, що 21 січня 2026 року звернулась у Відділ перерахунків пенсій № 2 Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг ГУ ПФУ у Вінницькій області, їй надали відмову в прорахунку пенсії – (перехід з виду на вид) з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відмова мотивована тим, що до заяви про перехід на пенсію по втраті годувальника не долучено документи про перебування на утриманні померлого годувальника. 
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подало заяву, в якій заперечило проти задоволення заяви та встановлення факту, оскільки, на думку заінтересованої особи, встановлення цього факту в подальшому породжує право заявника на призначення пенсії. Відповідно заявник вважає, що існує спір про право, а тому просить суд залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику, що вона має право на звернення до суду на загальних підставах. Також Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зазначає, що у спосіб подачі цієї заяви до суду, заявниця намагається оскаржити рішення органу публічної влади - Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а підсудність таких справ визначена КАС України.
Ухвалою від 23 квітня 2026 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 28 травня 2026 року.
В судове засідання 28 травня 2026 року, учасники справи не заявилися. Від представника заявника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Від представника заінтересованої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника заінтересованої особи за наявними матеріалами. Розгляд справи відкладено на 16 червня 2026 року.
В судовому засіданні 16 червня 2026 року заявник та представник заявника заяву підтримали, просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, в заяві від 15 червня 2026 року просив судове засідання проводити без участі представника заінтересованої особи.
Заявниця та її представник в судовому засіданні просили заяву задовольнити.
Представник заявника в судовому засіданні подала клопотання про допит свідків. Суд на місці ухвалив клопотання про допит свідків задовольнити.
За результатами судового засідання суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення та оголосив перерву до 25 червня 2026 року.
В судове засідання 25 червня 2026 року учасники справи не з`явилися. До суду надійшло клопотання представника заявника про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Тобто, за правилами ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд, розглянувши заяву та додані матеріали, встановив таке.
ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який зареєстровано 19 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, яка перебуває на обліку у Васильківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком, за період 2025 року вона всього отримала 58 574 грн. 92 коп., що в місяць складає близько 4 900 грн, що підтверджується довідкою про доходи № 3566 5854 5121 2553, виданою 16 березня 2026 року Відділом обслуговування громадян № 8 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 15 жовтня 2025 року Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
За життя ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області і отримував пенсію – в період з березня 2025 року по жовтень 2025 року отримав 147 978 грн. 16 коп., що в розрахунку на місяць становить більше 18 000 грн., що підтверджується довідкою, виданою 20 березня 2026 року Головним управлінням ПФУ у Київській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28 січня 2026 року № 932390162044 відмовлено в перерахунку пенсії. Вказаним рішенням відмовлено заявниці в перерахунку пенсії (перехід з виду на вид) з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішення мотивовано тим, що заявниця отримує пенсію за віком. До заяви про перехід на пенсію пор втраті годувальника не долучено документи про перебування на утриманні померлого годувальника. В матеріалах пенсійних справ утриманця і годувальника зазначено різні адреси проживання.
ОСОБА_1 (заявниця), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту ОСОБА_1 . 
Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_3 депутатом Васильківської міської ради Обухівського району Київської області 06 лютого 2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та була на його утриманні по день смерті.
Судом було допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких було приведено до присяги та попереджено про кримінальну відповідальність.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що вона сусідка заявниці, проживає більше 30 років поряд через одну хату, знайомі 33 роки. Останні 5-6 років померлий ОСОБА_2 не бачив на очі, заявниця проживала разом із чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , водила його та допомагала. Зазначила також, що ОСОБА_1 і їй допомагає, дуже хороша людина. Після виходу на пенсію не працювала.
Свідок ОСОБА_5 , також зазначила, що заявниця проживала разом із чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 . З заявницею знайомі близько 20 років. Чоловік заявниці осліп близько 7 років тому. Заявниця лежала з чоловіком в лікарні, живе на пенсію.
Свідок ОСОБА_6 зазначила що заявниця з 1992 року проживала разом із чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , але зареєстрована була на вулиці Патріотичній. Останні 5-6 років чоловік заявниці був не зрячий, дружина у всьому йому допомагала, жили на свої пенсії.
Отже, надані в сукупності докази стверджують той факт, що ОСОБА_1 фактично проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 за життя здійснював оплату житлово-комунальних послуг, сплачував за електроенергію та за послуги з постачання розподілу газу у будинку, де вони проживали з дружиною за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, враховуючи недостатній для задоволення всіх потреб життя розмір пенсії ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надавав їй допомогу у всіх сферах її життя. Реєстрація місця проживання заявника та її померлого чоловіка за різними адресами не свідчить про те, що вони не проживали однією сім`єю і не може позбавити заявника права на отримання гарантованих законом соціальних виплат.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IVнепрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Статтею 10 Закону передбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Статтею 36 цього Закону встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Згідно з частиною другою вказаної норми непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону).
Аналіз норм статей 4,5, 10, 26, 36 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає підстави для висновку про те, що чоловік (дружина) став непрацездатними, а саме, досягнув пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього закону, мають право на отримання пенсії (за їх вибором) за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника, за умов, що вони були на повному утриманні померлого годувальника, та за умов наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.
Отже, заявниця як така, що досягнула пенсійного віку відповідно до положень статті 26 Закону та отримала пенсію за віком, має право перейти на пенсію у зв`язку із втратою годувальника за умови знаходження на повному утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Відповідно до пункту 2.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 р. № 22-1 (далі – Порядок), до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, крім іншого, надається документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
За документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку (пункт 2.11. Порядку).
Отже, Порядком передбачено встановлення в судовому порядку факту перебування на утриманні померлого годувальника, у разі неможливості надати документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою) на підтвердження перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
За змістом частини другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, і сім`я створюється на підставі, зокрема шлюбу.
Крім того, слід зазначити, що право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/17552/18. ВС підкреслив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Також ВС зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Встановивши, що допомога, яка надавалася заявнику померлим чоловіком була для неї хоч і не єдиним, проте постійним та основним джерелом засобів до існування суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого чоловіка.
Таким чином, досліджені судом письмові докази, в їх сукупності, надають суду підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого померлого чоловіка ОСОБА_2 .
Будь-яких даних, які б спростовували факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 , судом не встановлено.
Щодо заперечень заінтересованої особи стосовно юрисдикції спору.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя. У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Справи цивільної юрисдикції характеризує, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У багатьох випадках норми цивільного права настання певних правових наслідків пов`язують із перебуванням фізичної особи на утриманні іншої.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів [наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото / відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)], які зумовлюють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Таким чином, відносини, пов`язані з наданням утримання і перебуванням фізичної особи на утриманні, є за своєю сутністю цивільно-правовими. Перебування на утриманні як триваючий юридичний факт може бути також підставою для реалізації прав у сфері соціального забезпечення, призначення пенсії.
Норми цивільного процесуального законодавства (глава 6 ЦПК України) визначають, що суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні, причому безвідносно до того, задля виникнення яких правовідносин необхідним є встановлення цього факту.
Також норми цивільного процесуального права допускають встановлення інших фактів, що мають юридичне значення, для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (наприклад, згідно з пунктом 3 частини першої статті 315 ЦПК України суд встановлює факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню).
Отже, визнання судом фізичної особи такою, що перебувала на утриманні померлого, може мати правове значення як у приватних, так і в публічних правовідносинах, однак зазначене не змінює цивільного характеру правовідносин на публічний.
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України. У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином. Під час з`ясування юридичного значення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого суд обмежений у вирішенні питання про те, наділений чи ні заявник тим суб`єктивним правом, що підтверджується юридичним фактом, який просить встановити заявник.
Однак судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність цього юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право. Виходячи з наведених вище міркувань правова мета, задля якої заявник ініціює встановлення судом факту його перебування на утриманні померлого, не може впливати на судову юрисдикцію та імперативно визначати вид судочинства, в якому такий факт підлягає розгляду.
Згідно правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, аналізуючи у сукупності предмет та характер відносин щодо встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації прав заявника, їх суб`єктний склад, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, окрім як в порядку цивільного судочинства. Отже, в розумінні статті 6 Конвенції судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції відповідно до статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України.
Щодо існування спору про право.
Чинне законодавство України розглядає окреме провадження встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні іншої як універсальну процесуальну форму (пункт 5 частини другої статті 293, пункт 2 частини першої статті 315 ЦПК України). Окреме провадження характеризуєтся безспірністю, тобто ніхто не заперечує те право, для реалізації якого заявнику треба встановити юридичний факт (частина шоста статті 294 ЦПК України). Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір - це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін; спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Спір має бути справжнім і серйозним, а не гіпотетичним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться, а лише слабкий зв`язок або віддалені наслідки не є достатніми для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Grzeda v. Poland», № 43572/18, § 257, від 15 березня 2022 року).
Виходячи з правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, заперечення суб`єкта владних повноважень про те, що факт не підтверджений належними доказами, самі собою не свідчать про існування спору про право.
Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зробила висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Також суд виходить з того, що між заявниками та державою в особі відповідного органу пенсійного фонду не може бути спору про право на отримання пенсії, оскільки орган пенсійного фонду не є суб`єктом отримання такої пенсії.
Таким чином, досліджені судом письмові докази, в їх сукупності, надають суду підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .
Частиною 7 статті 294 ЦПК України встановлено, що при ухваленні судом рішення в справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 211, 259, 263, 264, 265, 272, 273, 293, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 та факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судові витрати залишити за заявником.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 25.06.2026.

Суддя К.В. Медведєв