ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2026 р.		Справа № 916/3846/25	
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Букарова Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" (79057, м. Львів, вул. Сельських, буд. 10, код ЄДРПОУ 31893739), 
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” (65026, м. Одеса, пл. Митна, буд. 1а, офіс 309; код ЄДРПОУ 41810266),
до відповідача-2: Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” (65082, м. Одеса, пл. Митна, буд. 1; код ЄДРПОУ 01125666),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15; код ЄДРПОУ 43015722)
про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні майном. 
За участю представників сторін:
від позивача – не з`явився;
від відповідача-1 – не з`явився;
від відповідача-2 – адвокат Сидоров О.В.;
від третьої особи – не з`явився.
Обставини справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР" та Державного підприємства "ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ", в якій просить:
- Визнати недійсним Договір надання послуг публічного зберігання № КД-22228 від 30.04.2024, укладений між Державним підприємством “Одеський морський торговельний порт” (ЄДРПОУ 01125666) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” (ЄДРПОУ 41810266);
- Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” (ЄДРПОУ 41810266) усунути перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю “ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” (ЄДРПОУ 31893739) приміщенням критого складу на причалі № 43, літ. “Ю” інв. №057000, площею 3221,70 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2, на підставі Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 (обліковий номер 20984091092) 09.10.2006, шляхом його звільнення від належного ТОВ “Одеський портовий оператор” вантажу.
Також у позовній заяві позивач просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (ЄДРПОУ 43015722; 65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська 15, odesa@spfu.gov.ua, (048) 731-50-28 ).
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025 справу № 916/3846/25 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.
Ухвалою суду від 23.09.2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3846/25. Справу № 916/3846/25 постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – РЕГІОНАЛЬНЕ ВІДДІЛЕННЯ ФОНДУ ДЕРЖАВНОГО МАЙНА УКРАЇНИ ПО ОДЕСЬКІЙ ТА МИКОЛАЇВСЬКІЙ ОБЛАСТЯХ. Підготовче засідання у справі призначене на 21.10.2025 о 11:00 год. 
09 жовтня 2025 року до суду від ДП "ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні вимоги в частині визнання недійсним договору про надання послуг публічного зберігання № КД-22228 від 30.04.2024. Відповідач-2 вважає дані вимоги позивача помилковими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку із наступним. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, відповідач-2 вказує, що у даному випадку необхідно дослідити додержання сторонами вимог ст. 203 ЦК України саме на момент укладення договору № КД-22228. Відповідач-2 зазначає, що на момент укладання вказаного договору № КД-22228 були відсутні орендні правовідносини між позивачем та третьою особою, а відтак жодного права позивача, як орендаря, оспорюваним договором порушено не було, з огляду на що підприємство вважає, що договір № КД-22228 на момент його укладання не суперечив актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правам і законним інтересам позивача.
Крім того, відповідач-2 не заперечує, щодо задоволення позовних вимог про усунення перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС «ІНЗЕРНОЕКСПОРТ» приміщенням критого складу на причалі №43, літ. «Ю» інв. №057000, площею 3221,70 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2, на підставі Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 (обліковий номер 20984091092) 09.10.2006, шляхом його звільнення від належного ТОВ «Одеський портовий оператор» вантажу.
Вказаний відзив на позовну заяву з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
13 жовтня 2025 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо добросовісності і правомірності дій сторін у момент укладання договору відповідач-1 зазначає, що на момент укладення договору оренди порт і товариство виходили з такого: (1) правочин з відмови Регіонального відділення від 08.02.2024 року від договору оренди вважався дійсним та чинним за правилами статті 204 Цивільного кодексу України “Презумпція правомірності правочину”; (2) правомірність відмови від договору оренди підтверджувалася також рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2024 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24; сторони не знали та не могли знати, що у майбутньому, а саме 11.03.2025 Верховний Суд скасує рішення судів попередніх інстанцій та визнає односторонній правочин Регіонального відділення щодо відмови від договору оренди недійсним; (3) Склад № 057000 мав статус вільного об`єкту у розумінні пункту 83 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 року № 483 “Деякі питання оренди державного та комунального майна” (надалі за текстом – Порядок передачі майна в оренду). Отже, за ствердженнями відповідача-1, укладаючи спірний договір, його сторони діяли добросовісно та правомірно. Між тим відповідач-1 додає, що позивачем не обґрунтовано, яка саме правова норма була порушена сторонами договору у момент його укладення, що прямо суперечить вимогам Закону та усталеній судовій практиці у відповідній категорії спорів.
Щодо відсутності порушених прав/законних інтересів позивача за Договором в цілому, відповідач-1 вказує, що позивач ставить питання про визнання недійсним Договору зберігання в цілому, хоча означений Договір стосується прав та законних інтересів позивача лише в частині Складу № 057000. Позивачем не обґрунтовано, яким чином його права чи законні інтереси зачіпаються у зв`язку зі зберіганням вантажів на інших об`єктах. Зокрема, тих, що перелічені у додатку № 1 до Договору зберігання «Тарифи на послуги».
Вказаний відзив на позовну заяву з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 21.10.2025 закрито підготовче провадження у справі № 916/3846/25. Призначено справу до судового розгляду по суті на 18.11.2025 о 14:10 год. Повідомлено учасників справи, що судове засідання, призначене на 18.11.2025 о 14:10 год.
21 жовтня 2025 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшла заява.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 18.11.2025 суд оголосив перерву в засіданні суду до 16:30 год. 04.12.2025.
20 листопада 2025 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшла заява з додатком.
Вказану заяву з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
04 грудня 2025 року судове засідання не відбулось, оскільки не працювала підсистема "Відеокнференцзв`язок" (ВКЗ).
Ухвалою суду від 04.12.2025 постановлено здійснити розгляд справи № 916/3846/25 по суті впродовж розумного строку. Призначено судове засідання у справі на 13.01.2026 о 15:30 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 13.01.2026 о 15:30 год.
07 січня 2026 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшли додаткові пояснення по справі.
Вказані додаткові пояснення суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
13 січня 2026 року до суду від ДП "ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
13 січня 2026 року до суду від ТОВ "ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР" надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
13 січня 2026 року судове засідання не відбулось, оскільки не працювала підсистема "Відеокнференцзв`язок" (ВКЗ).
Ухвалою суду від 13.01.2026 призначено судове засідання у справі № 916/3846/25 на 30.01.2026 об 11:30 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 30.01.2026 об 11:30 год.
22 січня 2026 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.
Вказану заву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
30 січня 2026 року судове засідання не відбулось, у зв`язку з повідомленням про мінування будівлі Господарського суду Одеської області, про що господарським судом складено відповідний акт.
Ухвалою суду від 30.01.2026 призначено судове засідання у справі на 03.03.2026 о 15:50 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 03.03.2026 о 15:50 год.
03 березня 2026 року до суду від ДП "ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
Вказану заву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 03.03.2026 відкладено розгляд справи в судовому засіданні на 02.04.2026 о 14:10 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 02.04.2026 о 14:10 год. 
02 квітня 2026 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
02 квітня 2026 року судове засідання не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою суду від 02.04.2026 призначено судове засідання у справі на 07.05.2026 о 14:10 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 07.05.2026 о 14:10 год.
У судовому засіданні 07.05.2026 суд протокольною ухвалою відклав судове засідання з розгляду справи по суті на 15:10 год. 04.06.2026.
Ухвалою суду від 07.05.2026 повідомлено ТОВ "ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР" та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, що наступне судове засідання у справі № 916/3846/25 призначено на 04.06.2026 о 15:30 год.
02 червня 2026 року до суду від ТОВ "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.
Вказану заву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Представник позивача у судове засідання 04.06.2026 не з`явився.
Представники відповідача-1 та третьої особи у судове засідання 04.06.2026 не з`явились. 
Представник відповідача-2 у судовому засіданні 04.06.2026 позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які викладені у відзиві на позовну заяву.
У судовому засіданні 04.06.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду і повідомлено представнику відповідача-2 про час складення повного рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-2, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд
ВСТАНОВИВ:
Матеріали справи свідчать, що 09 жовтня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт” (надалі – орендар, позивач, ТОВ “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт” або ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”) і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (надалі - орендодавець) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 (обліковий номер 20984091092), а саме - оренда складу для зберігання зерна загальною площею 3221,7 кв.м та нежитлові приміщення триповерхової виробничо-адміністративної будівлі, загальною площею 1147,8 кв. м., які знаходяться на балансі Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2, та входять до складу нежитлових будівель, які в цілому складаються з будівель літ. “Ю”, літ. “Ы”, літ. “І”, літ. “E”, літ. “Й”, літ. “Ь”, літ. “Ъ”, загальною площею 4929,2 кв. м., основною площею 4591,9 кв.м; в оренду передаються нежитлові приміщення під літ. “Ю”, а саме всього по І поверху 3603,5 кв.м, всього по ІІ поверху 387,5 кв. м., всього по ІІІ поверху 378,5 кв. м., всього по літ. “Ю” 4369,5 кв. м.
Позивач зазначає, що РВ ФДМУ листом-повідомленням за вих. № 11-07-00516 від 08.02.2024 відмовилось в односторонньому порядку від виконання договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006. Цим листом РВ ФДМУ, зокрема, вимагало повернути балансоутримувачу – Державному підприємству “Одеський морський торговельний порт” об`єкти оренди. 
Позивач вказує, що ДП “Одеський порт” листами від 20.02.2024 та 01.03.2024 повідомляло ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” про необхідність повернення балансоутримувачу об`єкт оренди за договором оренди.
В свою чергу, як вказує позивач, ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” повідомляло РВ ФДМУ та ДП “Одеський порт” листами від 27.02.2024 та 29.02.2024 щодо сплати орендної плати, неприпустимості односторонньої відмови від договору та з проханням утриматися від дій, направлених на одностороннє розірвання договору оренди.
Наказами ДП “Одеський порт” № 32 від 20.02.2024 та № 28 від 23.02.2024 створено комісію з приймання-передавання (повернення) нерухомого майна за договором оренди № ДФ-89 від 09.10.2006, до складу якої входили як працівники, посадові особи ДП “Одеський порт”, так і представник РВ ФДМУ.
Як вказує позивач, 04.03.2024 Комісія прибула за місцем знаходження орендованого майна: м. Одеса, вул. м. Гефта, 3/2, для здійснення заходів щодо повернення майна з оренди на підставі повідомлення орендодавця від 08.02.2024 № 11-07-00516 про відмову від договору оренди. Разом з тим, ДП “Одеський порт” складено акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 04.03.2024. Як вбачається з додатку до акту, об`єкти оренди повертаються в стані не гіршому, ніж стан, в якому перебували в момент передачі в оренду ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”.
Комісією складено Акт візуального огляду нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП “Одеський порт” від 04.03.2024. Так, на вимогу Комісії 04.03.2024 о 13:00 год. було знято пост охорони державної служби “Поліції охорони Національної поліції України”, яка здійснювала охорону об`єкта оренди на підставі договору з ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”. Обставина щодо припинення здійснення ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” охорони об`єкта оренди та можливості відповідати за його схоронність відображена в Акті візуального огляду нерухомого майна від 04.03.2024. Позивач звертає увагу, що комісією 04.03.2024 було здійснено опломбовування об`єкта оренди за договором, що відображено у Акті візуального огляду нерухомого майна.
За наслідком дій ДП “Одеський порт” та РВ ФДМУ, ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” починаючи з 04.03.2024 включно, втратив будь-який доступ та можливість використовувати об`єкт оренди за договором оренди.
Не погоджуючись з односторонньою відмовою РВ ФДМУ від договору оренди, ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою. Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24, відмовлено у задоволенні позову ТОВ “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт”. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 916/808/24 визнано недійсним правочин Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт”.
Оскільки одностороння відмова РВ ФДМУ за рішенням суду була визнання недійсною, то в силу приписів постанови КМУ від 27.05.2022 № 634 “Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану”, договір оренди № ДФ-89 від 09.10.2006, який було укладено між ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” та РВ ФДМУ, є чинним.
Також позивач зазначає, що ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” звернулось з листами № 24-1 від 24.03.2025 та № 25-1 від 25.03.2025 до РВ ФДМУ та ДП “ОМТП” з вимогою не чинити перешкоди у користуванні об`єктом оренди та забезпечити участь представників для повернення ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” об`єкта оренди у користування 26.03.2025 об 11:00 год.
26 березня 2025 року представник РВ ФДМУ не з`явився для повернення ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” об`єкта оренди у користування. 
Під час спільної зустрічі з представниками ДП “ОМТП”, позивачу стало відомо про те, що між ТОВ “Одеський портовий оператор” та ДП “ОМТП” укладено Договір № КД-22228 про надання послуг публічного зберігання від 30.04.2024.
За умовами вказаного Договору, ТОВ “Одеський портовий оператор” як станом на 26.03.2025 так і на сьогодні, зберігає власний вантаж у Критому складі для зберігання зерна на причалі № 43, який є предметом Договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006, що унеможливлює користування об`єктом оренди з боку ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”.
Вказані вище обставини свідчать про те, що ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” з 04.03.2024 не мало і не має можливості використовувати Критий склад по причині його зайняття ТОВ “Одеський портовий оператор”.
ДП “Одеський порт” своїм листом від 17.03.2025 № 179/41/73 повідомило ТОВ “Одеський портовий оператор” щодо вимоги невідкладно звільнити від наявного вантажу Критий склад на причалі № 43 літ. “Ю”, інв. № 057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2.
ТОВ “Одеський портовий оператор” листом від 19.05.2025 за вих. № 1303-05/0052 повідомило ДП “Одеський порт” про те, що не має наміру звільнити Критий склад.
Фактичне зайняття ТОВ “Одеський портовий оператор” приміщення Критого складу, без правових підстав, порушує права ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” як належного орендаря.
Так, 30.04.2024 року між ДП “Одеський порт” та ТОВ “Одеський портовий оператор” було укладено Договір № КД-22228 надання послуг публічного зберігання.
Згідно з пунктом 1.1. Договору № КД-22228 Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах цього Договору, за письмовими заявками Замовника надавати послуги з публічного зберігання вантажів на вільних відкритих та закритих складських територіях Виконавця, а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця.
Відповідно до п. 1.6. Договору № КД-22228 надання всіх Послуг за цим Договором, що заявлені Замовником, виконуються Виконавцем в межах можливостей Виконавця щодо наявності вільних складських площ для надання Послуг.
Відповідно до пункту 2.4. Договору № КД-22228 Сторони погодили, що при наданні Послуг за Договором, для зберігання вантажів у критих складських площах інв. № 057000 встановлюється зобов`язання Замовника щодо гарантованого завантаження ним Складу інв. № 057000 вантажем, а саме, площею щонайменше 2800 м2 на добу протягом 30 днів фактичного зберігання вантажу. Перебіг строку зберігання вантажу розпочинається з моменту завезення вантажу на Склад та оформлення приймальних Актів. У разі невиконання Замовником цієї умови та завантаження Складу інв. № 057000 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за Послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку площі завантаження 2800 м2 на добу за 30 днів зберігання вантажу згідно чинних тарифів Виконавця.
Зі свого боку Порт зобов`язується забезпечити співробітникам Замовника безперешкодний доступ на виділений Виконавцем Склад в присутності представника Виконавця з метою складування та переміщення своїх вантажів (п. 3.2. Договору № КД-22228).
Щодо вимоги про визнання недійсним Договору надання послуг публічного зберігання КД-22228 від 30.04.2024, позивач зазначає наступне.
30 квітня 2024 року між ДП “Одеський морський торгівельний порт” (надалі – виконавець) та ТОВ “Одеський портовий оператор” (надалі – замовник) було укладено Договір № КД-22228 надання послуг публічного зберігання.
За змістом Договору надання послуг, ДП “Одеський морський торгівельний порт” зобов`язується надавати послуги публічного зберігання вантажу у Критому складі.
Отже, ДП “Одеський морський торгівельний порт”, як балансоутримувач Критого складу, використовуючи своє права на використання Критого складу у власній діяльності, взяло на себе зобов`язання з надання послуг, що передбачало безпосереднє використання Критого складу під час їх надання.
Позивач звертає увагу, що в силу приписів ст. 317 ЦК України, РВ ФДМУ має право розпоряджатись Критим складом.
Користуючись таким правом, РВ ФДМУ було передано ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” в оренду зокрема Критий склад.
Отже, правочин РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, є недійсним з 08.02.2024.
Відтак, Договір оренди № ДФ-89 від 09.10.2006 починаючи з 09.10.2006 і по сьогодні не припиняв свою дію, як і не припинялось право ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” використовувати об`єкти оренди.
Наявність у ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” права на користування об`єктами оренди, зокрема Критого складу, фактично позбавляє право ДП “Одеський морський торгівельний порт” на використання Критого складу у своїй діяльності.
Договір оренди № ДФ-89 від 09.10.2006 не передбачав спільного використання об`єктів оренди як орендарем ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” так і балансоутримувачем ДП “Одеський морський торгівельний порт”.
Із зазначеного слідує, що ДП “Одеський морський торгівельний порт” на момент укладання Договору надання послуг публічного зберігання КД-22228 від 30.04.2024, не мало права на використання Критого складу для надання послуг з публічного зберігання вантажів, а відповідно ДП “Одеський морський торгівельний порт” вийшло за межі своїх прав як балансоутримувача.
З урахуванням викладеного, ДП “Одеський морський торгівельний порт” всупереч відсутності права на використання у своїй діяльності Критого складу, було укладено оспорюваний Договір про надання послуг з публічного зберігання вантажів у Критому складі, що в свою чергу порушило права ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”.
Щодо вимоги про зобов`язання ТОВ “Одеський портовий оператор” усунути перешкоди у користуванні Критим складом, позивач зазначає наступне.
Самостійною підставою, незалежно від встановлення судом недійсності Договору надання послуг КД-22228 від 30.04.2024, є факт самовільного зайняття ТОВ “Одеський портовий оператор” Критого складу.
Як зазначалось вище, згідно пункту 1.1. Договору про надання послуг, Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах цього Договору, за письмовими заявками Замовника надавати послуги з публічного зберігання вантажів на вільних відкритих та закритих складських територіях Виконавця , а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця.
Відповідно до п. 1.6. Договору надання всіх Послуг за цим Договором, що заявлені Замовником, виконуються Виконавцем в межах можливостей Виконавця щодо наявності вільних складських площ для надання послуг.
Відтак, предметом Договору про надання послуг є саме надання послуг, послуг з публічного зберігання вантажів, а не право на використання ТОВ “Одеський портовий оператор” приміщення Критого складу на власний розсуд
Як було визначено Договором послуг, на момент його укладання, місцем публічного зберігання вантажів виступав саме Критий склад інв. № 057000.
Як випливає з постанови Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 916/808/24, починаючи з моменту укладання Договору оренди від 09.10.2006 і до сьогоднішнього дня, ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” є належним та єдиним орендарем Критого складу.
Отже, єдиною особою, яка наразі має право на використання Критого складу на причалі № 43 літ. “Ю”, інв. № 057000 є ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт”.
В свою чергу, ТОВ “Одеський портовий оператор” здійснило самовільне зайняття приміщення критого складу на причалі № 43 літ. “Ю”, інв. № 057000.
Договір № КД-22228 про надання послуг публічного зберігання, не надає ТОВ “Одеський портовий оператор” права користування приміщенням критого складу, а є місцем зберігання ДП “Одеський морський торгівельний порт” вантажу, переданого ТОВ “Одеський портовий оператор”.
Отже, саме ДП “Одеський морський торгівельний порт”, як балансоутримувач, використовував у своїй діяльності приміщення критого складу на причалі № 43 літ. «Ю», інв. № 057000 для надання послуг ТОВ “Одеський портовий оператор”.
Як зазначалось вище, ДП “Одеський морський торгівельний порт” не мало і не має права використовувати у своїй діяльності приміщення Критого складу, у тому числі, але не виключно, для надання ТОВ “Одеський портовий оператор” послуг з публічного зберігання вантажу.
Відмова ТОВ “Одеський портовий оператор” звільнити приміщення критого складу на причалі № 43 літ. “Ю”, інв. № 057000 являється самовільним зайняття об`єкту нерухомості, без належних на те правових підстав.
Однак, РВ ФДМУ як власник критого складу на причалі № 43 літ. “Ю”, інв. № 05700 та ДП “Одеський морський торгівельний порт” як балансоутримувач, ігнорують самовільне зайняття майна ТОВ “Одеський портовий оператор” та порушення права ТОВ “ЗПК “Інзерноекспорт” як орендаря, а відтак позивач вимушений самостійно звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересу.
Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" не підлягають задоволенню, з таких підстав.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
За умовами частин 1, 3, 5 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності урегульовано Законом України Про оренду державного та комунального майна.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України Про оренду державного та комунального майна об`єктами оренди є, в тому числі, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини).
Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати:
- можливість укласти договір або утриматися від його укладення;
- можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Отже, одним із ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин. Законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, але не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).
Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення прав і обов`язків сторін. За допомогою договору сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення односторонніх правочинів, визначати підстави для односторонньої відмови та коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 465/5980/17).
Одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин, а тому не вимагає згоди другої сторони. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі види договорів передбачають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.
Зазначена правова позиція щодо правової природи односторонньої відмови від договору неодноразово викладалася, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18, а також постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/11397/18, від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, від 24.05.2023 № 756/420/17.
У постанові від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18 Верховний Суд звернув увагу, що в разі, коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови в межах, встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору необхідно досліджувати під час розгляду справи судом. У кожному випадку особа, яка бажає відмовитися від договору в односторонньому порядку на тій чи іншій підставі, має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої відмови. Таким чином, суди мають у кожному конкретному випадку виходити зі встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини.
Як установлено господарським судом, правовідносини між сторонами виникли внаслідок реалізації позивачем права користування орендованим згідно з договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, майном, саме після визнання судом недійсним правочину РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516 щодо односторонньої відмови від такого договору.
Так, з матеріалів справи слідує, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській і Миколаївській областях 08.02.2024 надіслано на адресу ТОВ Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт повідомлення № 11-07-00516, в якому з посиланням на порушення орендарем умов договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006 та наявність заборгованості перед державним бюджетом України у розмірі 520383,58 грн, що виникла більше ніж за три місяці, а також на приписи статті 782 ЦУ України, повідомило про відмову від договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006.
Разом з тим, у лютому 2024 року ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", вважаючи, що одностороння відмова РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 є недійсною, оскільки в орендодавця відсутнє право на одностороннє розірвання договору в позасудовому порядку, звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом, в якому просило визнати недійсним правочин РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, та визнати відсутнім права вимоги ДП Одеський морський торговельний порт до ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" щодо повернення з оренди нерухомого майна відповідно до договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006 на підставі листа РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від 19.02.2024 № 11-06-00692.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24, відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт". Зустрічний позов ДП "Одеський морський торговельний порт" задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" на користь Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" пеню в розмірі 187234,70 грн, 3% річних у розмірі 18411,55 грн., штраф у розмірі 286955,30 грн. В іншій частині зустрічного позову ДП "Одеський морський торговельний порт" відмовлено.
Водночас, як встановлено судом та зазначається сторонами, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 916/808/24 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" задоволено частково. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 та рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2024 у справі № 916/808/24 скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт". Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним правочин Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт". В іншій частині постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 та рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2024 у справі № 916/808/24 залишено без змін. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 3633,60 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.
Суд зазначає, що ч. 4 ст. 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.
Обставини, які підлягають встановленню судом у справі це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії/події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Таким чином, в силу ст. 75 ГПК України у даній справі не підлягають доказуванню обставини недійсності правочину РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006, укладеного між РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях та ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт".
Судом встановлено, що 30.04.2024 між ДП “Одеський порт” та ТОВ “Одеський портовий оператор” був укладений Договір № КД-22228 надання послуг публічного зберігання (надалі - Договір № КД-22228).
Згідно з пунктом 1.1. Договору № КД-22228 Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах цього Договору, за письмовими заявками Замовника надавати послуги з публічного зберігання вантажів на вільних відкритих та закритих складських територіях Виконавця , а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця. 
Відповідно до п. 1.6. Договору № КД-22228 надання всіх Послуг за цим Договором, що заявлені Замовником, виконуються Виконавцем в межах можливостей Виконавця щодо наявності вільних складських площ для надання Послуг. 
Відповідно до пункту 2.4. Договору № КД-22228 Сторони погодили, що при наданні Послуг за Договором, для зберігання вантажів у критих складських площах інв. № 057000 встановлюється зобов`язання Замовника щодо гарантованого завантаження ним Складу інв. № 057000 вантажем, а саме, площею щонайменше 2800 м2 на добу протягом 30 днів фактичного зберігання вантажу. Перебіг строку зберігання вантажу розпочинається з моменту завезення вантажу на Склад та оформлення приймальних Актів. У разі невиконання Замовником цієї умови та завантаження Складу інв. № 057000 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за Послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку площі завантаження 2800 м2 на добу за 30 днів зберігання вантажу згідно чинних тарифів Виконавця. 
Зі свого боку Порт зобов`язується забезпечити співробітникам Замовника безперешкодний доступ на виділений Виконавцем Склад в присутності представника Виконавця з метою складування та переміщення своїх вантажів (пункт 3.2. Договору № КД-22228).
Відтак, господарський суд зауважує, що під час оскарження Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" у господарському суді правочину РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516 щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, між відповідачем-1 та відповідачем-2 був укладений договір № КД-22228 від 30.04.2024, щодо майна, переданого позивачу за договором оренди № ДФ-89 від 09.10.2006. Водночас ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" звернувся із відповідним позовом до Господарського суду Одеської області у лютому 2024 року, а договір № КД-22228 між відповідачами був укладений 30.04.2024.
Більш того, господарський суд зазначає, що після вчинення орендодавцем РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях правочину, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516 щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, орендар ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" за вказаним договором оренди № ДФ-89 від 09.10.2006 не повернув як орендодавцю РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, так і балансоутримувачу ДП Одеський морський торговельний порт орендоване майно, про що свідчить не підписаний акт прийому-передачі майна. Так, наявність факту неповернення орендованого майна за договором № ДФ-89 додатково підтверджує, що між сторонами існував спір стосовно такого майна.
З огляду на викладене суд зазначає, що ДП "Одеський морський торговельний порт", достеменно будучи обізнаним про подання Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" до Господарського суду Одеської області позову про визнання недійсним правочину РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516 щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, уклав 30.04.2024 Договір № КД-22228 про надання послуг публічного зберігання, тобто стосовно майна, яке було предметом судового розгляду у справі № 916/808/24.
Суд зазначає, що в силу п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Згідно зі ст. 13 ЦК України визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відтак, у даній справі суд враховує, що в основі доктрини "venire contra factum proprium" знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Наразі суд зауважує, що навіть якщо сторони договору № КД-22228 від 30.04.2024, не знали про майбутнє рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 916/808/24, вони діяли в умовах очевидного ризику порушення прав чинного орендаря, що виключає добросовісність у розумінні ст. 13 ЦК України.
Разом з тим, суд зазначає, що, вирішуючи спір між сторонами, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Оскільки, відповідно до статті 16 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Так, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Крім того, господарський суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.
На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.
При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.
Наразі господарським судом встановлено, що позивач як на підставу порушення його прав орендаря оспорюваним договором № КД-22228 від 30.04.2024, укладеним між ТОВ “Одеський портовий оператор” та ТОВ "Одеський морський торговельний порт", посилається, крім іншого, на те, що він є орендарем за діючим договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006.
В той же час, як встановлено судом, рішенням Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 по справі № 916/1564/25 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні на стороні відповідача за зустрічним позовом Державного підприємства Одеський морський торговельний порт про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії, первісний позов задоволено частково; розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору № 20984091092), з подальшими змінами та доповненнями, що укладений 09.10.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт"; стягнуто з ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн; в іншій частині первісного позову відмовлено; зустрічний позов задоволено частково; звільнено ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" від сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору № 20984091092), з подальшими змінами та доповненнями, що укладений 09.10.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", на період неможливості використовувати орендоване майно, а саме з 04.03.2024 до 12.07.2025; стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн; в іншій частині зустрічного позову - відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 у справі № 916/1564/25 залишено без змін. 
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-89 від 09.10.2006, відповідно до якого позивач був орендарем, розірвано в судовому порядку та рішення суду від 03.11.2025 набрало законної сили 01.06.2026. Таким чином, договором № КД-22228 від 30.04.2024, а також неповерненням ТОВ “Одеський портовий оператор” майна, яке є предметом розірваного договору оренди № ДФ-89 від 09.10.2006, станом на дату ухвалення цього рішення не порушуються будь-які права ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт".
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд при оцінці доказів діє за своїм внутрішнім переконанням (ч. 1 ст. 86 ГПК України), при розгляді господарської справи діють певні стандарти доказування, які є спеціальними правилами, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу (п. 27 постанови КГС ВС від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17).
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд повинен оцінювати справедливо за своїм внутрішнім переконанням. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили (ч. 2 ст. 86 ГПК України), і при цьому кожен доказ у справі має свою процесуальну вагу.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС КГС від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
Здійснивши правовий аналіз чинного законодавства України, з урахуванням всіх обставин справи у сукупності, господарським судом не встановлено факту порушення відповідачами станом на дату ухвалення рішення суду законних прав позивача, з огляду на що відсутнє порушене право, яке підлягає захисту.
При цьому суд зауважує, що при наданні оцінки доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Серявін та інші проти України вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії).
Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у цій справі як джерело права.
Наразі суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам сторін, оскільки така оцінка не впливає на вказані вище висновки суду щодо відсутності у позивача порушеного права внаслідок ухвалення рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 по справі № 916/1564/25, яке набрало законної сили та яким розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору № 20984091092), з подальшими змінами та доповненнями, що укладений 09.10.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", за яким останній був орендарем відповідного майна.
Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У відповідності до приписів статі 129 ГПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.
Повне рішення складено 15.06.2026.

Суддя Нікітенко С.В.