ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 522/18388/17
провадження № 61-1157св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси, 
у складі судді Шенцевої О. П., від 30 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Комлевої О. С., Драгомерецького М. М., від 11 грудня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. 02 жовтня 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.
2. Позовні вимоги прокурора обґрунтовані тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року у справі 
№ 2-2590/07 за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка розташована по 
АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі.
3. На підставі цього рішення суду ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, розташовану по АДРЕСА_1 .
4. У подальшому, 16 квітня 2008 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення вказане рішення суду від 03 вересня 2007 року було скасоване. Справу направлено на новий розгляд, а ухвалою Приморського районного суду 
м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
5. Кінцевим набувачем спірної ділянки на підставі договору дарування 
від 25 квітня 2017 року є ОСОБА_1 .
6. Прокурор стверджує, що про порушення інтересів держави йому стало відомо 25 квітня 2017 року, після реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 .
7. Посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з комунальної власності поза волею власника, прокурор просить суд витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Інформація про рух справи в суді першої інстанції
8. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси 
від 07 березня 2018 року позов прокурора задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,0751 га, розташовану по 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137500:54:006:0240. Вирішено питання розподілу судових витрат.
9. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 
2024 року у задоволені позову прокурора відмовлено.
11. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що 
ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, що також визнано у позовній заяві, а вимога про витребування у неї майна є неприйнятною у зв`язку із тим, що добросовісний набувач не може відповідати за порушення інших осіб, допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Крім того, прокурор та Одеська міська рада, яким було відомо про порушення прав держави ще у 2008 році, без поважних причин пропустили строк звернення до суду з цим позовом і не ставили питання щодо його поновлення.
Короткий зміст оскарженої постанови апеляційного суду
12. Постановою Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року змінено та викладено його мотивувальну частину в новій редакції.
13. Колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_4 хоч і є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, проте ця ділянка вибула із власності територіальної громади на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду. Тому вибуття майна із власності територіальної громади відбулось поза волею власника, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог прокурора.
14. Водночас позов про витребування земельної ділянки, яка вибула із власності держави у 2008 році було подано у 2017 році з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачкою, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме з цих підстав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15. У касаційній скарзі Одеська міська рада просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16. 22 січня 2026 року Одеська міська рада подала касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.
17. Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у лютому 2026 року надійшли до Верховного Суду.
18. Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
19. Підставою касаційного оскарження судових рішень міська рада зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, а також постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 310/5378/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
20. Вказує, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позовну заяву ОСОБА_2 до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, управління земельних ресурсів при Державному агентстві земельних ресурсів України у м. Одесі та Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету по земельних ресурсах» про зобов`язання вчинити певній дії залишено без розгляду. При цьому Одеська міська рада не була учасником тієї справи.
21. У травні 2011 року, тобто в межах позовної давності, прокурор в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертався до суду з позовом до 
ОСОБА_5 про витребування спірної земельної ділянки та скасування державної реєстрації її права власності (справа № 2/1522/8296/11).
Остаточне рішення у справі № 2/1522/8296/11 (№ 2/1522/12775/11), а саме постанова Одеського апеляційного суду ухвалена лише 23 травня 2022 року.
22. Звертає увагу, що з березня 2020 року до червня 2023 року позовна давність була продовжена на час дії карантину, а з лютого 2022 року до вересня 2025 року - у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану.
23. З огляду на викладене, стверджує, що позовна давність у цій справі не може вважатися пропущеною, оскільки переривалась пред`явленням прокурором позову у справі № 2/1522/8296/11 (№ 2/1522/12775/11), а про кінцевого набувача спірної ділянки - ОСОБА_1 стало відомо 25 квітня 2017 року, коли за нею було зареєстровано відповідне право власності, і того ж року подано до неї розглядуваний позов.
24. Крім того, вважає, що на момент подання цього позову, вимога про дотримання трирічного строку позовної давності для позовів про витребування майна із чужого незаконного володіння взагалі не підлягала застосуванню.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
25. 20 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат 
Бабіна К. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі суду про відкриття касаційного провадження.
26. Колегією суддів не встановлено підстав для поновлення цього строку та враховано, що копії ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження та касаційної скарги були вручені ОСОБА_1 25 лютого 2026 року. Отже, ОСОБА_1 та/або її представник мали достатньо часу реалізувати своє право на подання відзиву на касаційну скаргу у встановлений судом строк до 06 березня 2026 року. Доводи відзиву цих обставин не спростовують, а рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Обставини справи, встановлені судами
27. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси 
від 03 вересня 2007 року у справі № 2-2590/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
На підставі цього рішення суду, ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».
28. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року заочне рішення суду від 03 вересня 2007 року у справі № 2-2590/07 було скасоване за заявами першого заступника прокурора Приморського району 
м. Одеси та Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
29. 22 травня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 спірну земельну ділянку.
30. 16 жовтня 2008 року ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, отримала державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
31. З технічної документації щодо складання державного акта на спірну земельну ділянку, яка виготовлена Управлінням Держкомзему у м. Одесі, встановлено, що ОСОБА_5 10 червня 2008 року зверталась до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» із заявою про видачу державного акту на земельну ділянку по Фонтанській дорозі, 95, для індивідуального житлового будівництва і присадибного господарства, а 
16 жовтня 2008 року Управління Держкомзему у м. Одесі ГУ Держкомзему в Одеської області Державного комітету України видало ОСОБА_5 державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.
32. 30 червня 2009 року ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, продала спірну земельну ділянку ОСОБА_6 .
33. 27 травня 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння.
34. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року позов першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 010350501408, визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, площею 0,0751 га.
35. 03 березня 2015 року ОСОБА_6 , на підставі договору про поділ спільного майна подружжя, передала спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_7 .
36. 25 квітня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, згідно з яким право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 .
37. 11 вересня 2019 року ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду 
м. Одеси від 04 квітня 2013 року.
38. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 
2019 року повернуто без розгляду заяву ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 
2013 року.
39. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2022 року (справа № 2/1522/12775/11) апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 
2013 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовлено.
40. Суди встановили, що на час розгляду справи власником земельної ділянки, кадастровий номер 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
41. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
42. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
43. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
44. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
45. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
46. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
47. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
48. Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
49. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
50. Верховний Суд у постанові від 24 січня 2024 року у справі 
№ 522/11931/15-ц наголосив, що цивільне законодавство передбачає можливість витребування майна й у добросовісного набувача, але для цього мають бути доведені певні підстави й умови, у тому числі, з дотриманням строку позовної давності.
51. Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
52. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
53. За змістом статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
54. Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
55. У розглядуваній справі суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив одночасно як з того, що заявлені прокурором вимоги є необґрунтованими, так і з того, що прокурор звернуся до суду з пропуском позовної давності.
56. Апеляційний суд, змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що  ОСОБА_4 хоч і є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, проте ця ділянка вибула із власності територіальної громади на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду. Тому вибуття майна із власності територіальної громади м. Одеси відбулось поза волею власника, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Водночас обґрунтований по суті позов прокурора було без поважних причин подано з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачкою.
57. Постанову апеляційного суду в частині висновків щодо обґрунтованості заявленого прокурором позову,  ОСОБА_4 не оскаржує. Крім того, ні прокурор, ні Одеська міська рада не оскаржують постанову апеляційного суду в частині висновків про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.
58. Доводи касаційної скарги Одеської міської ради зводяться до незгоди із висновками судів щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
59. Надаючи оцінку цим доводам, Верховний Суд звертає увагу на таке.
60. Судами встановлено, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади м. Одеси на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року (справа №2-2590/07), згідно із яким право власності на спірну земельну ділянку було визнано за
ОСОБА_2 , який відчужив (продав) її ОСОБА_5 .
61. 25 березня 2008 року прокурор, в інтересах Одеської міської ради, звертався із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року (справа №2-2590/07).
62. 16 травня 2008 року, тобто в день скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року у справі 
№ 2-2590/07, представник Одеської міської ради був присутній у судовому засіданні.
63. За цих обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що з 2008 року як прокурору, так і Одеській міській раді було відомо про вибуття спірної ділянки із власності територіальної громади.
64. У подальшому, 27 травня 2011 року перший заступник прокурора 
м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертався до суду з позовом до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння (справа № 2/1522/12775/11).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 
2013 року у справі № 2/1522/12775/11 позов прокурора було задоволено та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,0751 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 010350501408, визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, площею 0,0751 га.
Водночас, як на момент звернення прокурора до суду з позовом (2011 рік), так і на час постановлення заочного рішення Приморським районним судом 
м. Одеси (2013 рік), власником спірної ділянки вже була не ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2009 року.
65. 15 квітня 2013 року заочне рішення Приморського районного суду 
м. Одеси від 04 квітня 2013 року у справі № 2/1522/12775/11 набрало законної сили, а дії щодо його оскарження були вчинені лише у вересні 2019 року (подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_8 ).
66. Із 15 квітня 2013 року і до скасування постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2022 року, рішення суду від 04 квітня 2013 року у справі № 2/1522/12775/11 не було реалізовано компетентними органами.
67. За цих обставин, навіть з врахуванням звернення прокурора у травні 2011 року до суду з позовом до  ОСОБА_5 , яка у червні 2009 року відчужила спірну ділянку ОСОБА_6 , та ухвалення судом рішення у квітні 2013 року (справа № 2/1522/12775/11), прокурор звернувся до суду із розглядуваним позовом у жовтні 2017 року з пропуском позовної давності.
68. Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову прокурора з підстав пропуску позовної давності.
Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у подібній справі 
№ 522/15979/17 за позовом прокурора до фізичної особи про витребування земельної ділянки, площею 0,069 га, по 
АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка вибула з володіння Одеської міської ради за аналогічних обставин.
69. Доводи касаційної скарги про те, що інформація про кінцевого набувача спірної ділянки - ОСОБА_1 стала відома 25 квітня 2017 року, коли було зареєстровано відповідне право власності, не спростовує встановлених обставин щодо обізнаності прокурора та Одеської міської ради про вибуття ділянки із власності територіальної громади ще у 2008 році.
70. Велика Палата Верховного Суду у пункті 58 постанови від 21 серпня 
2019 року у справі № 911/3681/17 звертала увагу, що оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з володіння держави у володіння іншої особи, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження земельної ділянки та набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено факт неправомірності вибуття спірної земельної ділянки та порушення права власності держави, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
71. Посилання Одеської міської ради на те, що вимога про дотримання трирічного строку позовної давності не підлягає застосуванню для позовних заяв про витребування майна з чужого незаконного володіння є помилковими, оскільки статті 387, 388 ЦК України не містять положень про те, що приписи про позовну давність до правовідносин, що врегульовані цими нормами права, не застосовуються, а положення статті 268 цього Кодексуне передбачають, що заявлені прокурором у цій справі вимоги належать до вимог, на які позовна давність не поширюється (див. постанову Великої Палата Верховного Суду 
від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
72. За встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, а також постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 310/5378/17, на які заявник посилається у касаційні скарзі.
73. Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
74. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
75. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
76. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
77. Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
78. Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
79. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, з врахуванням змін, внесених за наслідками апеляційного перегляду справи, та постанову апеляційного суду - без змін.
80. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 
2024 року, з врахуванням змін, внесених за наслідками апеляційного перегляду справи, та постанову Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович