Справа №949/2730/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельні ділянки загальною площею 3,88 га, 0,90 га, 0,43 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, нині території Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку серії РВ №016380, серії РВ №043072, серії РВ №053300 від 12 грудня 2003 року.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина. За життя спадкодавець набув право на земельну частку (пай) у процесі паювання земель колективної власності, а в подальшому це право було реалізоване шляхом виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості), а саме земельних ділянок площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, нині території Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області. На підставі розпорядження Дубровицької районної державної адміністрації в процесі виділення земельних часток (паїв) у натурі було сформовано конкретні земельні ділянки, які підлягали передачі у приватну власність ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 12 грудня 2003 року на його ім`я оформлено державні акти на право власності на земельні ділянки серії РВ №016380, серії РВ №043072, серії РВ №053300. Разом з тим, на момент оформлення зазначених державних актів спадкодавець уже помер, у зв`язку з чим не мав можливості отримати такі акти та завершити оформлення права власності на земельні ділянки у встановленому законом порядку. Після смерті ОСОБА_2 позивачка фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, постійно проживала разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, користувалася земельними ділянками, обробляла їх, вирощувала сільськогосподарську продукцію, несла витрати, пов`язані з їх утриманням, та здійснювала дії, спрямовані на належне користування спадковим майном, у зв`язку з чим вважає себе такою, що прийняла спадщину. З метою оформлення спадкових прав вона звернулася до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з підстав того, що державні акти на право власності на земельні ділянки були оформлені після смерті спадкодавця. Крім того, спадкодавцем на її ім`я було складено заповіт, яким охоплено інше майно, у зв`язку з чим спірні земельні ділянки до складу заповідального майна не включені та підлягають спадкуванню за законом. Інші спадкоємці, які б заявили свої права на спірне спадкове майно або заперечували проти її спадкових прав, відсутні. За таких обставин, враховуючи неможливість оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, позивачка звернулася до суду з даним позовом з метою визнання за нею права власності на зазначене спадкове майно в порядку спадкування за законом.
До початку судового засідання від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі, у якій вона позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.
Від представника відповідача Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області Микульського Б.М. до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій останній просив розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів без його участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Осівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області 31 березня 1998 року (а.с. 12).
У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно та майнові права, які не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з копією заповіту, складеного 02 грудня 1993 року в селі Осова Дубровицького району Рівненської області та посвідченого секретарем Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області Ковальчук Н.С., ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого належну йому домобудівлю заповів своїй онуці ОСОБА_3 (а.с. 13). Зі змісту вказаного заповіту вбачається, що він стосується саме домобудівлі та не містить розпорядження щодо земельної частки (паю) чи земельних ділянок, які у подальшому були оформлені на ім`я спадкодавця.
Факт родинних відносин між позивачкою та спадкодавцем підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 8), з якого вбачається, що матір`ю позивачки є ОСОБА_4 ; повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00055234370 (а.с. 10), відповідно до якого батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_2 ; а також копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 7), відповідно до якого після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
Згідно з довідкою виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області №304/02 від 01 серпня 2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: село Осова Сарненського (Дубровицького) району Рівненської області з 1946 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із ним за вказаною адресою була зареєстрована його онука ОСОБА_7 , період реєстрації та проживання якої зазначено з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено родинний зв`язок позивачки зі спадкодавцем, а також факт її спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, зазначені обставини самі по собі не є достатніми для задоволення саме тієї позовної вимоги, яка заявлена у даній справі, оскільки суд має встановити не лише факт належності позивачки до кола спадкоємців та прийняття нею спадщини, а й те, чи входило до складу спадщини саме те майно, право власності на яке вона просить визнати за собою у судовому порядку.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 набув право на земельну частку (пай), що підтверджується копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134198, виданого 17 вересня 1996 року Дубровицькою районною державною адміністрацією на підставі відповідного акта Дубровицької районної державної адміністрації від 16 вересня 1996 року №427 (а.с. 15).
Відповідно до розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області від 28 жовтня 2003 року №424 «Про видачу державних актів на право власності на землю по Осівській сільській раді Дубровицького району», розглянувши технічну документацію по видачі державних актів на право власності на земельну ділянку взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Осівської сільської ради за рахунок земель колективної власності КСП «Дружба», вирішено видати державні акти на право власності на землю взамін сертифікатів на право на земельні частки (паї) громадянам для ведення особистого селянського господарства згідно зі схемою розподілу власників сертифікатів за земельними ділянками (а.с. 16-17).
З додатку до вказаного розпорядження вбачається, що під №213 зазначений ОСОБА_2 , за яким визначено: рілля - масив/ділянка № НОМЕР_4 площею 3,88 га, пасовище - масив/ділянка № НОМЕР_5 площею 0,90 га, сіножаті - масив/ділянка № НОМЕР_6 площею 0,43 га (а.с. 17).
На підставі зазначеного розпорядження 12 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_2 були оформлені державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №043072 (а.с. 22-23), державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №016380 (а.с. 20-21), державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №053300 (а.с. 18-19), відповідно до яких йому передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га.
Суд враховує, що державні акти на право власності на земельні ділянки оформлені 12 грудня 2003 року, тобто після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 спірні земельні ділянки як конкретно визначені об`єкти цивільних прав, право власності на які посвідчувалося державними актами від 12 грудня 2003 року, ще не були оформлені за спадкодавцем, а відповідні державні акти не існували.
Судом також встановлено, що позивачка зверталася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав.
Постановою приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюка Д.І. від 04 листопада 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134198, виданим ОСОБА_2 Дубровицькою районною державною адміністрацією 17 вересня 1996 року на підставі розпорядження Дубровицької районної державної адміністрації від 16 вересня 1996 року №427 (а.с. 24).
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що підставою відмови стало те, що, за даними відповіді Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, на підставі розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 28 жовтня 2003 року №424, взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134198 на ім`я ОСОБА_2 було надруковано державні акти на право власності на земельні ділянки серії РВ №053300, серії РВ №043072 та серії РВ №016380, однак підпис власника державних актів про їх отримання у відповідній графі відсутній, а самі державні акти були надруковані після смерті ОСОБА_2 , тому нотаріус дійшов висновку про неможливість набуття ним права власності на земельні ділянки згідно з надрукованими, але не отриманими державними актами (а.с. 24).
Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №83131706 від 04 листопада 2025 року, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюком Д.І. заведено спадкову справу №82/2025, номер у Спадковому реєстрі 74820590 (а.с. 25).
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до спірних правовідносин щодо відкриття спадщини, кола спадкоємців та прийняття спадщини підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час відкриття спадщини.
Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України.
Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Відповідно до статті 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, які були живими на момент смерті спадкодавця.
Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, у тому числі усиновлені, дружина і батьки, усиновителі, померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони спадкують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини.
Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд має виходити не лише з факту прийняття спадщини, а й з того, яке саме право або майно входило до складу спадщини на момент її відкриття. Прийняття спадщини саме по собі не створює у спадкоємця права власності на майно, яке не належало спадкодавцю на момент смерті або право власності на яке не виникло у спадкодавця у встановленому законом порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений чи безпідставно виключений до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».
Документами, що посвідчували право власності або право постійного користування землею згідно зі статтею 23 Земельного кодексу України 1990 року, були державні акти, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів за формою, затвердженою постановою Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року №2201-ХІІ.
За змістом частини другої статті 78 чинного Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Згідно з пунктом 2 Указу №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який прикладається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування.
Згідно статті 1 Закону України №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України №899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною або міською державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, право на земельну частку (пай) та право власності на конкретно визначену земельну ділянку не є тотожними правовими категоріями. Земельна частка (пай), посвідчена сертифікатом, є майновим правом особи на отримання земельної ділянки у натурі (на місцевості) із земель колективної власності відповідно до встановленого законом порядку. Натомість право власності на земельну ділянку виникає лише після виділення відповідної земельної ділянки в натурі, оформлення належної технічної документації, прийняття компетентним органом відповідного рішення, видачі належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації відповідного речового права у встановленому законом порядку.
У даній справі судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 набув право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_7 , виданим 17 вересня 1996 року. Разом з тим, право власності на конкретно визначені земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га, які позивачка просить визнати за нею в порядку спадкування, за життя спадкодавця у встановленому законом порядку оформлено не було, оскільки відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки були оформлені лише 12 грудня 2003 року, тобто після смерті ОСОБА_2 .
Смерть фізичної особи припиняє її цивільну правоздатність і правоздатність набувати нові цивільні права та обов`язки. Тому оформлення після смерті особи державних актів на право власності на земельні ділянки на її ім`я не може свідчити про набуття такою особою після смерті права власності на конкретні земельні ділянки як об`єкти нерухомого майна. Такі документи можуть бути пов`язані із реалізацією раніше набутого права на земельну частку (пай), однак сам факт їх оформлення після смерті спадкодавця не означає, що конкретні земельні ділянки як об`єкти права власності входили до складу спадщини на час її відкриття.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі №750/519/21, провадження №61-14957св21, вказано, що згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права. Земельний кодекс України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки державні акти на спірні земельні ділянки були виготовлені після смерті спадкодавця, тобто після припинення її цивільної праводієздатності, такі земельні ділянки на момент відкриття спадщини не увійшли до її складу. Доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №548/900/19, є безпідставними, оскільки у справі №548/900/19 позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), а у справі, що переглядалася, позивач просив визнати за нею право на сформовані земельні ділянки, хоча на час відкриття спадщини спадкодавцю належало лише право на земельну частку (пай).
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №692/565/21, провадження №61-7303св22, зазначено, що посилання позивача на те, що за нею слід визнати право власності на конкретно визначену земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер, що значиться за спадкодавцем, є передчасними, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином у встановленому законом порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №127/6627/22, провадження №61-1525св23, Верховний Суд також звернув увагу на необхідність розмежування права на земельну частку (пай) та права власності на конкретно визначену земельну ділянку. У вказаній постанові зазначено, що на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має свого матеріального втілення, є лише правом одержати у власність земельну ділянку зі складу певного масиву землі, не визначена в натурі, її межі невідомі до моменту виготовлення і затвердження відповідної документації та вона не має унікального кадастрового номера. Отже, Верховний Суд виходить із того, що право на земельну частку (пай) і право власності на конкретну земельну ділянку не є тотожними правами. Саме тому, якщо виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та виготовлення державного акта на спірну земельну ділянку мали місце після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, така земельна ділянка на момент відкриття спадщини не увійшла до її складу та не могла бути успадкована як право власності на конкретно визначену земельну ділянку.
Наведені висновки Верховного Суду є релевантними до правовідносин у даній справі, оскільки позивачка просить визнати за нею право власності не на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії РВ №0134198, виданим за життя спадкодавця, а саме на конкретні земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га, право власності на які посвідчено державними актами, оформленими 12 грудня 2003 року, тобто після смерті ОСОБА_2 .
Суд бере до уваги, що у справі, яка розглядається, наявні докази того, що за життя ОСОБА_2 мав право на земельну частку (пай). Проте ця обставина не є тотожною набуттю ним права власності на конкретно визначені земельні ділянки в натурі. Сертифікат на право на земельну частку (пай) посвідчував його майнове право на отримання відповідної земельної частки у натурі, а не право власності на конкретні земельні ділянки, визначені у державних актах, оформлених після його смерті.
При цьому суд враховує, що позивачка, обґрунтовуючи позов, фактично посилається на існування у спадкодавця за життя права на земельну частку (пай), на подальше оформлення державних актів на земельні ділянки після смерті спадкодавця, а також на неможливість оформлення спадщини нотаріально. Однак заявлена нею позовна вимога сформульована як вимога про визнання права власності на конкретні земельні ділянки, а не як вимога про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування чи права на завершення процедури оформлення земельної ділянки.
Суд зазначає, що право особи на судовий захист реалізується у межах обраного позивачем способу захисту. 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу, одним із способів захисту є визнання права. Разом з тим, обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, характеру правовідносин та забезпечувати реальне поновлення права особи.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми позов про визнання права власності може бути задоволений тоді, коли буде встановлено, що відповідне право власності виникло у позивача або перейшло до нього від особи, яка мала таке право. Якщо ж право власності на конкретний об`єкт не виникло у спадкодавця, воно не може перейти до спадкоємця в порядку спадкування, а відтак не може бути визнане за спадкоємцем у судовому порядку.
Суд також враховує положення статті 1216 ЦК України, згідно з якою спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Зі змісту наведеної норми вбачається, що у порядку спадкування можуть перейти лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Якщо право власності на конкретні земельні ділянки не виникло у спадкодавця за життя, воно не могло перейти до спадкоємця в порядку спадкування.
У даній справі встановлено, що станом на день смерті ОСОБА_2 , тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 , він мав право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії РВ №0134198, однак право власності на земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га, на які позивачка просить визнати право власності, за життя спадкодавця у встановленому законом порядку оформлене не було. Державні акти на право власності на ці земельні ділянки були оформлені 12 грудня 2003 року, тобто після смерті спадкодавця та після припинення його цивільної правоздатності.
За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 до складу спадкового майна могло входити право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_7 , однак не входило право власності на конкретні земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га, державні акти на які були оформлені після смерті спадкодавця.
Встановивши, що за життя ОСОБА_2 не набув право власності на земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Осівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, нині території Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, оскільки виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості, а також оформлення державних актів на спірні земельні ділянки серії РВ №016380, серії РВ №043072, серії РВ №053300 від 12 грудня 2003 року мало місце після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, суд приходить до висновку, що згадані земельні ділянки як конкретно визначені об`єкти права власності на момент відкриття спадщини не увійшли до її складу та, відповідно, не могли бути успадковані позивачкою як право власності на конкретно визначені земельні ділянки.
Розмежовуючи право на земельну частку (пай) і право власності на конкретну земельну ділянку, суд виходить з того, що у разі, якщо спадкодавець за життя набув право на земельну частку (пай), але не набув право власності на конкретну земельну ділянку, належним способом захисту спадкоємця може бути звернення до суду з вимогою про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, а у відповідних випадках - права на завершення процедури оформлення земельної ділянки, проте не вимога про визнання права власності на конкретну земельну ділянку, право власності на яку у спадкодавця за життя не виникло.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, фактів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, наявних у справі. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд враховує, що матеріали справи містять відомості про смерть ОСОБА_2 , родинний зв`язок позивачки зі спадкодавцем, її проживання разом із ним на час відкриття спадщини, наявність у спадкодавця за життя сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134198, а також про оформлення після його смерті державних актів на право власності на земельні ділянки. Разом з тим, наведені обставини свідчать про існування у спадкодавця за життя права на земельну частку (пай), однак не підтверджують виникнення у нього права власності саме на конкретні земельні ділянки площею 3,88 га, 0,90 га та 0,43 га, право власності на які позивачка просить визнати за нею у порядку спадкування, оскільки відповідні державні акти були оформлені після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності.
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені письмові докази, наведені норми матеріального права та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає. Заявлена позивачкою вимога спрямована на визнання права власності на конкретні земельні ділянки, тоді як за встановленими судом обставинами до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 могло входити право на земельну частку (пай), а не право власності на земельні ділянки як сформовані об`єкти нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 16, 392, 1216 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 527, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК Української РСР, ст.ст. 78, 81, 125 ЗК України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області, місцезнаходження: вул. Воробинська, буд. 16, м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, код ЄДРПОУ: 05390997.

Суддя:підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 

Суддя Дубровицького
районного суду 
Рівненської області       Оборонова І.В.