Справа № 127/9750/26
Провадження № 22-ц/801/1341/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	Справа № 127/9750/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником – адвокатом Макаренко Світланою Петрівною, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року про забезпечення позову,
У С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 227073 грн 60 коп майнової та 50000 грн моральної шкоди, завданої відповідачем унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з його вини. 
Також 30 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешу на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в межах ціни позову у розмірі 277 073 грн 60 коп.
Подану заяву мотивувала тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду в майбутньому.
30 березня 2026 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 квітня 2026 року про виправлення описки, за заявою ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме/нерухоме майно і/або кошти, що належить відповідачу ОСОБА_2 , на суму ціни позову - 277073,60 грн.
Не погодившись із такою ухвалою, адвокат Макаренко С.П. в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звертаючись із заявою про забезпечення позову у даній справі, заявник не вказала конкретних обставин, які свідчать про те, що незастосування відповідного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, не підтвердила таких обставин належними й допустимими доказами, а також не надала доказів належності відповідачу нерухомого майна, на яке ставиться питання про накладення арешту. 
Посилається на те, що предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів за шкоду, заподіяну унаслідок ДТП, де загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 277 073 грн 60 коп, проте майнова шкода частково відшкодована страховою компанією, що підтверджується самим позивачем.
Арешт накладено на все рухоме та нерухоме майно, зокрема, земельну ділянку розміром 15 соток, вартість якої значно перевищує суму позовних вимог. Також накладено арешт і на два банківських рахунки в АТ “Ощадбанк”, на які ОСОБА_2 отримує заробітну плату та пенсію. З огляду на це, вважає, що наявна непропорційність заходів забезпечення позову, оскільки здійснено блокування засобів для існування та життєдіяльності ОСОБА_2 . 
Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що 13 квітня 2026 року судом виправлено описку в резолютивній частині ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року та додано текст, який змінює суть ухвали, що є неприпустимим.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Герасимчук А.С. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апеляційний суд згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів за відшкодування майнової шкоди в розмірі 227 073 грн 60 коп і моральної шкоди в розмірі 50000 грн, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення у справі, тому необхідно забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме/нерухоме майно і/або кошти, що належить відповідачу ОСОБА_2 , на суму ціни позову – 277 073 грн 60 коп.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову, повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Згідно роз`яснень у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23).
Установивши, що між сторонами у справі дійсно існує спір щодо відшкодування майнової шкоди в розмірі 227 073 грн 60 коп і моральної шкоди в розмірі 50000 грн, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме/нерухоме майно і/або кошти, що належить відповідачу ОСОБА_2 , на суму ціни позову – 277 073 грн 60 коп.
Водночас, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та полягають у фактичній незгоді з ухваленим процесуальним рішенням. 
Апеляційний суд вважає, що обраний судом спосіб забезпечення позову є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме/нерухоме майно і/або кошти, що належить відповідачу ОСОБА_2 , на суму ціни позову, у результаті позбавить можливості вчиняти дії щодо його відчуження, ніяким чином не впливає на право користування майном відповідачем ОСОБА_2 , а отже його права у цьому випадку не порушені.
При цьому, судом першої інстанції ураховано розумність та співмірність обмеження права власності, наслідки арешту майна, правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри в порушеннях та діях, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Колегія суддів звертає увагу, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з заявами про скасування заходів забезпечення позову.
Так, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи про те, що арешт накладено на земельну ділянку розміром 15 соток, вартість якої значно перевищує суму позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки.
Що стосується доводів про накладення арешту на два банківських рахунки в АТ “Ощадбанк”, на які ОСОБА_2 отримує заробітну плату та пенсію, то колегія суддів зауважує наступне.
У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до ч.3 ст.52 Закону не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
За правилами ч.2 ст.59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.
Згідно з п.1 ч.1 ст.59 Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Отже, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону. 
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону).
При цьому матеріали справи не містять доказів щодо звернення відповідача до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який здійснює виконавче провадження з виконання оскаржуваної ухвали суду, із заявою про зняття арешту з банківських рахунків, на які надходять його пенсійні виплати та заробітна плата.
Не є підставою для скасування судового рішення і доводи про те, що 13 квітня 2026 року судом було виправлено описку в резолютивній частині оскаржуваної ухвали та додано текст, який змінює її суть.
Статтею 269 ЦПК України визначено, що суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення, а лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Як убачається із останнього абзацу мотивувальної частини судового рішення, у ньому судом зазначено про накладення арешту на рухоме/нерухоме майно і/або кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 , на суму ціни позову - 277 073 грн 60 коп. Таким чином, виправлення судом допущеної у резолютивній частині ухвали описки, шляхом зазначення вказівки "на суму ціни позову -277 073 грн 60 коп", не змінює суті ухваленого рішення.
Відтак, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище обставинами та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником – адвокатом Макаренко Світланою Петрівною, залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року про забезпечення позову залишити без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало 

Т. М. Шемета