ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2026 р.  Справа № Б3/123-12 (911/3639/25) 
Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" в особі ліквідатора -
арбітражного керуючого Шифердеккер Оксани Олександрівни
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт"
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк"
про визнання недійсними договорів генерального підряду у капітальному будівництві

В межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком"

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.
за участю представників згідно з протоколом судового засідання. 

Обставини справи:
У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б3/123-12 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою від 16.10.2012 р.
01.12.2025 р. через систему "Електронний суд" від Шифердеккер Оксани Олександрівни надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", в якій остання просить суд:
- визнати недійсним договір генерального підряду в капітальному будівництві № 120309/ГП від 12.03.2009 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком";
- визнати недійсним договір генерального підряду в капітальному будівництві № 130309/ГП-1 від 13.03.2009 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
Ухвалою господарського суду від 08.12.2025 р. задоволено клопотання ліквідатора ТОВ "Євробудком" - арбітражного керуючого Шифердеккер О.О. про відстрочення сплати судового збору, відстрочено ліквідатору ТОВ "Євробудком" - арбітражному керуючому Шифердеккер О.О. сплату судового збору за подання позовної заяви до винесення судового рішення у справі № Б3/123-12(911/3639/25), прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, в межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство ТОВ "Євробудком", підготовче засідання призначено на 14.01.2026 р., задоволено клопотання позивача про залучення АТ "Державний експортно-імпортний банк" до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк".
15.12.2025 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про долучення документів на виконання вимог ухвали суду від 08.12.2025 р.
13.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі останньої.
Ухвалою господарського суду від 14.01.2026 р. розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 11.02.2026 р. 
Ухвалою господарського суду від 11.02.2026 р. закрито підготовче провадження; призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 04.03.2026 р. 
Ухвалою господарського суду від 11.02.2026 р. закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 04.03.2026 р.
Ухвалою господарського суду від 04.03.2026 р. розгляд справи по суті відкладено на 22.04.2026 р.
У судове засідання з`явились уповноважені представники позивача та третьої особи, інші, належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання учасники у справі не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Зважаючи на те, що неявка учасників у справі, належним чином повідомлених про місце, дату та час судового засідання не перешкоджає розгляду справи, крім цього, матеріалів справи достатньо для повного та всебічного розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності уповноважених представників відповідача.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників учасників у справі, суд

встановив:
Позивач вказує, що в ході здійснення ліквідаційної процедури вона, як ліквідатор, дійшла висновку про наявність ознак укладення боржником фіктивних правочинів, що, на її переконання, стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Як зазначає позивач, за результатами проведеної аналітичної та пошукової роботи щодо майнових активів банкрута, отримання відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України від 30.05.2025 р., а також у зв`язку з організацією та аналізом реалізації майнових прав у процедурі банкрутства, встановлено обставини, які, на думку ліквідатора, свідчать про формальний характер укладених договорів.
Так, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" укладено два договори генерального підряду від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, які, як зазначає позивач, були використані як удаваний актив з метою подальшої передачі майнових прав у заставу банку без наміру їх реального виконання.
Суду повідомлено, що у 2007 та 2008 роках між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та боржником укладено кредитні договори № 151407К19 та № 151408К13 на значні суми в іноземній валюті. Надалі, як зазначає позивач, у 2009 році майнові права за вказаними договорами генерального підряду були передані в заставу банку за договорами застави № 151409Z41 та № 151409Z42 від 30.06.2009 р. із заставною вартістю 130 000 000,00 грн. та 420 000 000,00 грн. відповідно.
Позивач звертає увагу, що зазначені договори генерального підряду є ідентичними за своїм змістом та передбачають будівництво житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3220888001:01:007:0005 у с. Щасливе Бориспільського району Київської області.
Так, згідно з умовами договору від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та договору від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, як на це посилається позивач, у п. 1 передбачено, що замовник ТОВ "Сіті-Стейт" доручає, а генпідрядник ТОВ "Євробудком" забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору виконання будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3220888001:01:007:0005 площею 1,1000 га, яка належить замовнику на підставі державного акта на право власності на землю від 21.01.2009 серії ЯЖ № 904166, зареєстрованого у встановленому порядку.
У п. 2 зазначених договорів визначено, що конкретний зміст та обсяг робіт встановлюється додатковими угодами та проектною документацією, яка може змінюватися у процесі будівництва.
У п. 3 передбачено, що строки початку та завершення робіт визначаються додатковими угодами щодо окремих етапів будівництва.
У п. 4 встановлено, що етапність виконання робіт визначається календарними графіками, які формуються відповідно до додаткових угод.
У п. 6 передбачено можливість зміни строків виконання робіт, зокрема у разі виникнення форс-мажорних обставин, невиконання замовником своїх зобов`язань щодо фінансування, внесення змін до проектної документації або дій третіх осіб, що унеможливлюють виконання робіт.
У п. 8 визначено, що ціна договору становить 420 000 000,00 грн., крім того ПДВ (20%) 84 000 000,00 грн., загальна вартість із ПДВ - 504 000 000,00 грн., яка включає витрати генерального підрядника та вартість ресурсів, пов`язаних з виконанням робіт.
У п.п. 18, 19 передбачено, що забезпечення будівництва проектною документацією покладається на замовника, який зобов`язаний передати її у встановлені строки.
У п. 23 визначено, що забезпечення робіт матеріалами та обладнанням здійснюється генеральним підрядником.
У п. 35 встановлено обов`язок замовника передати будівельний майданчик протягом двох днів з моменту укладення договору.
У п.п. 37, 38 передбачено обов`язок замовника передати дозвільну документацію, а також порядок погодження календарних графіків виконання робіт.
У п. 45 визначено, що фінансування будівництва здійснюється замовником за рахунок власних коштів.
Позивач зазначає, що загальна договірна ціна за обома договорами становить 1 008 000 000,00 грн.
Факт укладення зазначених договорів, як вказує позивач, підтверджений ухвалою господарського суду Київської області у справі № Б3/123-12 про банкрутство ТОВ "Євробудком" від 09.04.2025 р., якою, серед іншого, було задоволено клопотання ліквідатора про витребування у ТОВ "Сіті-Стейт" оригіналів договорів та інформації щодо їх виконання. Водночас, як зазначає позивач, ТОВ "Сіті-Стейт" вимоги ухвали суду не виконало та жодних документів не надало.
Позивач також посилається на дані Державного реєстру обтяжень рухомого майна, згідно з якими майнові права за договорами підряду є предметом обтяження за договорами застави № 151409Z41 та № 151409Z42, що підтверджується відповідними витягами.
Крім того, як зазначає позивач, заставодержатель - АТ "Державний експортно-імпортний банк України" - повідомив, що у кредитній справі відсутні документи щодо будівництва житлового будинку та відсутня інформація про стан виконання договорів підряду, про що також подано відповідну заяву до господарського суду Київської області у справі № Б3/123-12.
Позивач додатково вказує, що згідно з банківськими виписками ТОВ "Сіті-Стейт" фінансування за договорами підряду фактично не здійснювалося, оскільки грошові кошти на рахунки ТОВ "Євробудком" не надходили.
Також позивач посилається на відповідь Державної інспекції архітектури та містобудування України (вих. № 3167/03/18-25 від 30.05.2025 р.), згідно з якою у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій відсутні відомості щодо надання дозволів на виконання будівельних робіт, а також документів про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за вказаними параметрами.
Окремо позивач зазначає, що фактичним генеральним підрядником будівництва виступало інше товариство - ТОВ "Київська будівельна компанія "Альянс", яке завершило будівництво об`єкта та отримало відповідний сертифікат.
З огляду на викладене, позивач доходить висновку, що ТОВ "Євробудком" фактично не здійснювало будівельних робіт за спірними договорами, не отримувало дозвільної документації та не виконувало взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим договори генерального підряду мають ознаки фіктивності та були укладені без наміру створення реальних правових наслідків.
Крім того, позивач зазначає, що наведені обставини свідчать про використання зазначених договорів як формального інструменту для формування штучного активу, який у подальшому був переданий у заставу банку з метою забезпечення кредитних зобов`язань.
У зв`язку з цим позивач також звертає увагу, що за викладеними фактами ініційовано внесення відомостей до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12025111100001348 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 364 КК України.
З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати договори генерального підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1 недійсними як фіктивні правочини.
Відповідач у судове засідання свого представника не направив, відзиву на позов не надіслав, належних та допустимих доказів, які б спростовували викладені позивачем у позові обставини суду не надав.
Третя особа (АТ "Державний експортно-імпортний банк"), у свою чергу, під час судових засідань висловлювала свою позицію щодо заявлених позовних вимог, однак належних та допустимих доказів на їх підтвердження чи спростування суду не подала.
У ст. 86 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічні положення містить і ст. 4 ГПК України, згідної якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Згідно з ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Варто зазначити, що провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 р. у справі № 916/4644/15).
Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом.
З моменту відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс його правовідносин, а спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні щодо інших законодавчих актів України. Законодавство про банкрутство визначає особливі способи захисту інтересів учасників відповідного провадження, які з урахуванням принципу пріоритетності спеціальних норм мають застосовуватися переважно перед загальними цивільно-правовими способами захисту.
Одним із передбачених законом способів захисту є визнання недійсними правочинів.
Так, згідно з положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною третьою ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
Згідно з положеннями статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 р. у справі № 910/7547/17).
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
У застосуванні приписів статті 234 ЦК України при вирішенні питання щодо того, чи наявні наміри сторін договору щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, несуттєве, часткове виконання (порівняно з розміром основного зобов`язання) своїх обов`язків за договором не завжди свідчить про те, що оспорюваний правочин не є фіктивним. Цей факт потрібно оцінювати у сукупності з іншими встановленими судами обставинами, на які посилається заінтересована особа (аналогічний висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 р. у справі № 904/2979/20).
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
З урахуванням наведеного нормативного регулювання та правових позицій Верховного Суду, суд виходить з того, що фіктивним є правочин, який вчиняється без наміру створення правових наслідків, обумовлених його змістом, а вирішальним критерієм є фактична спрямованість волі сторін на реальне виконання договору та досягнення передбаченого ним результату.
За відсутності такого спрямування та реального виконання зобов`язань правочин вважається таким, що не відповідає вимогам статей 203, 215, 234 ЦК України, а відтак не може породжувати правові наслідки, на які він був формально спрямований.
З огляду на викладене, у разі встановлення судом сукупності обставин, що свідчать про відсутність реального виконання договорів та їх економічного змісту, такі правочини підлягають кваліфікації як фіктивні та визнанню недійсними у судовому порядку.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" було укладено договори генерального підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, за умовами яких передбачалося виконання комплексу будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, пов`язаних із будівництвом житлового будинку на земельній ділянці у с. Щасливе Бориспільського району Київської області.
Водночас, як встановлено судом на підставі досліджених доказів, зокрема відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України від 30.05.2025 р., наданої на запит ліквідатора, у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій відсутні будь-які відомості та документи, що дають право на виконання підготовчих і будівельних робіт, а також документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, внесення змін до них, їх скасування чи анулювання, за параметрами пошуку: замовник будівництва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", підрядник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євробудком", місце будівництва - Київська область, Бориспільський район, с. Щасливе, що свідчить про відсутність належного правового оформлення будівництва як обов`язкової передумови здійснення відповідних робіт.
Крім того, матеріали справи не містять жодних первинних документів, актів виконаних робіт чи виконавчої документації, які б підтверджували фактичне виконання умов спірних договорів, а невиконання ухвали господарського суду Київської області у справі № Б3/123-12 від 09.04.2025 р. про витребування відповідних документів додатково свідчить про відсутність їх реального виконання.
Суд також враховує відсутність будь-якого руху грошових коштів між сторонами договорів, що виключає фінансування будівельних робіт у порядку та на умовах, визначених договорами, а також те, що фактичне будівництво об`єкта здійснювалося іншим суб`єктом господарювання (Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська будівельна компанія "Альянс"), який і завершив його зведення (згідно сертифікату відповідності № 00001681 від 04.01.2011 р.).
З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що договори генерального підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених їх змістом, укладені без наміру їх фактичного виконання та без реального забезпечення виконання передбачених ними зобов`язань сторонами, що у сукупності свідчить про формальний характер таких правочинів та відсутність їх економічної і правової мети, тому відповідно до статті 234 ЦК України вказані договори підлягають визнанню недійсними.
Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).
У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 р. "Справа "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) зазначено, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 р. у справі "ДомбоБеєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 р. у справі № 924/233/18, від 30.06.2022 р. у справі № 927/774/20 та 22.02.2022 р. у справі № 904/6293/20).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.
Отже, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд дійшов висновку, що наведений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню повністю.
Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладається судом на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсним договір генерального підряду в капітальному будівництві № 120309/ГП від 12.03.2009 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
3. Визнати недійсним договір генерального підряду в капітальному будівництві № 130309/ГП-1 від 13.03.2009 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" (08325, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Лесі Українки, буд. 14, код ЄДРПОУ 34514942) у дохід Державного бюджету України 6 056 грн. 00 коп. судового збору.
5. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 04.05.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін