П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9899/25	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
14.07.2026 року;
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Пересипського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Пересипського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови (відповідь № С-12/6/5116-25/5116/15-25 від 02.04.2025) у вклеюванні до паспорта громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової фотокартки у зв`язку з досягненням 25 років;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Пересипський відділ у м. Одесі Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області вклеїти до паспорту громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25 років.
В обґрунтування позову зазначено, що після досягнення 25 років позивачка звернулась до Пересипського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеський області із заявою щодо вклеювання до паспорту громадянина України зразка 1994 року нових фотокарток. У задоволенні вимог позивачки орган ДМС відмовив, посилавшись на положення Постанови №302 (в редакції Постанови №795), а саме на обов`язковість здійснювати обмін паспорту зразка 1994 року на паспорт у формі картки, якщо особа досягла, зокрема, 25 - річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року фотокарток.
Позивачка зауважує на тому, що дії органу ДМС порушують принцип рівності громадян, закріплений у статті 21 Конституції України, та наполягає на тому, що право отримання паспорта громадянина України старого зразка не може ставитись у залежність від рівня матеріально-технічного забезпечення підрозділів міграційної служби чи від строку звернення до органів міграційної служби.
При цьому, обмеження щодо вклеювання нових фотокарток до паспорта громадянина України зразка 1994 року грубо порушує основоположні конституційні права громадян, передбачені Конституції України, у тому числі право на життя, релігійні переконання, честь, гідність, здоров`я, працю та заробітну плату, навчання, розвиток особистості тощо.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд виходив з того, що порушення порядку подання документів (пропущення тридцятиденного строку, встановленого для звернення із заявою про вклеювання фотокартки у зв`язку з досягненням 25 річного віку) є самостійною підставою для відмови позивачці у вклеюванні фотокартки в паспорт у зв`язку з досягненням 25 річного віку.
Поряд з цим, суд першої інстанції зауважив на нерелевантності правової позиції Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 по відношенню до спірних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається, відповідач відмовив позивачці вклеїти нову фотокартку після досягнення 25 років з підстав того, що: пропущений місячний строк на подачу заяви після досягнення 25 років (а фактично 1 рік 8 місяців); позивачка вже отримувала паспорти для виїзду за кордон з безконтактними носіями PU №282887 та № НОМЕР_1 ; при оформлені зазначених паспортів з безконтактним носієм позивачкою надано згоду на обробку персональних даних, які внесені до Єдиного державного демографічного реєстру і присвоєний унікальний номер запису. Використання ж позивачкою паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивачки та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне і сімейне життя.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що чинним законодавством не встановлено заборони для вклеювання фотокартки у паспорт громадянина України зв`язку із досягнення 25-річного віку після спливу тридцятиденного строку, встановленого Положенням №2503-XII. У спірному випадку, застосування відповідачем положень Порядку №302 спрямовується на примушування позивачки до обміну паспорта у формі книжечки на паспорт у формі ID-картки та обмеження у реалізації прав громадянина України.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянтки, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01.04.2025 звернулась до Пересипського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила вклеїти до свого паспорту громадянина України Серії НОМЕР_2 (зразка 1994 року) нову фотокартку у зв`язку із досягненням 25-річного віку.
Також, з посиланням на правову позицію Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17, користуючись правом на добровільне волевиявлення у вирішенні питання щодо обробки персональних даних, позивачка у заяві зазначила, що не дає згоду на збір і обробку персональних даних, а також про заборону передачі будь-яких даних про себе до Єдиного державного демографічного реєстру; формування по відношенню до мене УНЗР (будь-яких інших ідентифікаторів: цифрових, штрих-кодових, QR-кодових, біометричних тощо); заборону використання щодо себе будь-яких засобів ЄДДР.
Розглянувши звернення, Пересипський відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вимоги позивачки залишив без задоволення, про що повідомив у листі від 02.04.2025 за №С-12/6/5116-25/5116/15-25.
Орган ДМС зазначив, що 05.10.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №795 «Про несення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», згідно якої передбачено обов`язково обмінювати паспорт зразка 1994 року на паспорт у формі картки, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.
Також, орган ДМС зазначив, що за здійсненою перевіркою ЄІАС УМП позивачка вже була документована паспортами громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним носієм НОМЕР_3 , дата видачі 20.06.2018, строк дії до 20.06.2028, та PU №460303, дата видачі 20.07.2020, строк дії до 20.07.2030. При оформленні зазначених паспортів з безконтактним носієм, позивачкою надано згоду на обробку персональних даних. У зв`язку з чим, персональні дані позивачки внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) і присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): 19950203-06182. Обставини того, що персональні дані позивачки обробляються з порушенням законодавства України, не встановлені.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, посилаючись на неправомірність та необґрунтованість дій органу міграційної служби, позивачка звернулась до суду із цим позовом.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.
Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року №5492-VI визначено правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 4 Закону №5492-VI, Єдиний державний демографічний реєстр означає електронну інформаційно-телекомунікаційну систему, яка призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до частин першої-другої статті 14 Закону №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом.
Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.
Відповідно до частин першої-другої статті 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частина четверта статті 21 Закону №5492-VI регламентує, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
За змістом пункту 3 Положення №2503-XII бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно пунктів 1-4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 паспорт громадянина України (паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 18-річного віку, - на кожні 10 років.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 затверджено Зразок бланка, Технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» згідно з пунктами 1, 2, 3 якого паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Обмін паспорта здійснюється у разі, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток (підпункт 6 пункт 6 Порядку №302).
Підпунктом 1 пункту 7 Порядку №302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Пунктами 14 Порядку №302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.
За змістом пункту 19 Порядку №302 документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів, територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. До територіального органу ДМС документи подаються лише в разі оформлення замість втраченого або викраденого, обміну паспорта, який було оформлено із застосуванням засобів Реєстру.
Згідно пункту 32 Порядку №302 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження до розгляду документів перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства.
Відповідно до пункту 100 Порядку №302 (в редакції на час спірних правовідносин) територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 1) особа не є громадянином України; 2) особа вже отримала паспорт (у тому числі паспорт зразка 1994 року), який є дійсним на день звернення (крім випадків обміну паспорта у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеній до нього; звернення для обміну протягом одного місяця до дати закінчення строку дії паспорта; непридатності для подальшого використання); 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави, органів місцевого самоврядування або підприємств, установ та організацій, не підтверджують надану заявником інформацію; 4) за видачею паспорта звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень на отримання паспорта; 5) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта; 6) особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.
Таким чином, обмін паспорта здійснюється у разі, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.
Відтак, суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що порушення позивачкою порядку подання документів (у зв`язку із пропуском строку відповідного звернення) є самостійною та достатньою підставою для відмови останній у вклеюванні фотокартки в паспорт у зв`язку з досягненням 25-річного віку.
В контексті спірних правовідносин, слід також враховувати, що згідно частини першої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року №2297-VI обробки персональних даних мас бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Статтею 2 Закону №2297-VI визначено, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Приписами частин п`ятої-шостої статті 6 Закону №2297-VI передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У справі, що розглядається, спірні правовідносини стосуються зобов`язання територіального органу міграційної служби вклеїти позивачці у паспорт громадянина України зразка 1994 року фотокартку у зв`язку із досягненням 25-річного віку.
Звертаючись до органу міграційної служби, позивачка у заяві зазначила, що не дає згоду на збір та обробку персональних даних, забороняє передачу будь-яких даних про себе до Реєстру, формування по відношенню до неї УНЗР (будь-яких інших ідентифікаторів: цифрових, штрих-кодових, QR-кодових, біометричних тощо), використання щодо неї будь-яких засобів Реєстру.
Водночас у своїй заяві до органу міграційної служби не вказала на наявність у неї релігійних переконань і приналежність до окремої суспільної групи, що зумовлювало би необхідність у відмові від обробки персональних даних та видачі паспорта із безконтактним носієм інформації. Такі твердження відображені лише у позовній заяві.
Щодо застосування у спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), слід враховувати наступні ознаки цієї типової справи: а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ; б) відповідач - територіальні органи ДМС України; в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ.
Розглянувши зразкову справу №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що норми Закону №5492-VI, на відміну від норм Положення №2503-XII, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі констатувала, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправними дії Відділу УДМС щодо відмови у видачі позивачеві паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ є обґрунтованими. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що самі по собі дії Відділу УДМС щодо відмови позивачеві у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону №5492-VI.
Варто зауважити, що відповідно до пунктів 21, 22 частини 1 статті 4 КАС України типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги; зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.
Отже, ознаками типових адміністративних справ є один і той же відповідач -суб`єкт владних повноважень та/або його відокремлені структурні підрозділи, аналогічні підстави публічно-правового спору, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та аналогічні позовні вимоги.
Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) стосується питань захисту прав і свобод громадян України, які не надають згоду на обробку персональних даних, оскільки з мотивів релігійних переконань побоюються настання в результаті їх обробки негативних наслідків, пов`язаних із формуванням цифрових ідентифікаторів особи.
Повертаючись до обставин справи, слід враховувати, що визначальними її особливостями, на підставі яких ця справа не може бути визначена як типова є, зокрема, те, що позивачка звернулась із заявою про вклеювання у паспорт громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року у зв`язку з досягненням 25-річного віку; при зверненні до органу міграційної служби із заявою позивачка не зазначає про наявність релігійних переконань і приналежність до окремої суспільної групи, що зумовлювало би необхідність у відмові від обробки персональних даних та видачі паспорта із безконтактним носієм інформації. Поряд з цим, позивачка вже документована паспортами громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним носієм НОМЕР_3 та НОМЕР_1 ; при оформленні зазначених паспортів з безконтактним носієм, позивачкою надано згоду на обробку персональних даних; персональні дані позивачки внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) і присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): 19950203-06182. Обставини того, що персональні дані позивачки обробляються з порушенням законодавства України, не встановлені.
Наведене свідчить, що позивачка є особою, яка самостійно звернулася із заявою щодо внесення її персональних даних до Реєстру та надала згоду на їх обробку з формуванням цифрового ідентифікатора, у Реєстрі відносно неї вже сформовано унікальний номер запису.
Натомість, у зразковій справі правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних з мотивів релігійних переконань.
Таким чином, відсутні правові підстави для врахування висновків у зразковій справі №806/3265/17(Пз/9901/2/18) при розгляді цієї справи.
В такому разі отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушуватиме права позивачки та не буде вважатися втручанням у її приватне життя.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про правомірність дій ГУДМС, необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення у повному обсязі.
Оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко 

Судді: А.І. Бітов 

Ю.М. Градовський