Справа №522/20862/25-Е
Провадження №2/522/1183/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року         м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Служба у справах дітей Дачненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:
17 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Служба у справах дітей Дачненської сільської ради про визначення місця проживання дитини, залитення дитини на утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, у яких позивач просить:
- визначити місце проживання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 з його батьком – ОСОБА_1 ;
- залишити ОСОБА_4 на утриманні, самостійному вихованні та проживанні з його батьком – ОСОБА_1 ;
- встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина – ОСОБА_4 .
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справу передано на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
23 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача – адвоката Михайленко Марії Миколаївни про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачці 15-ти денний строк для подання відзиву. Залучено в якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою встановлення місця перебування відповідачки та її належного повідомлення про дату, час та місце судового розгляду витребувано у АДПУ відомості про перетин відповідачкою державного кордону України. Підготовче засідання по справі призначено на 21 жовтня 2025 року.
07 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з АДПС на виконання ухвали суду від 25 вересня 2025 року.
У підготовче засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року з`явилася представниця позивача. Інші учасники справи у підготовче засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 24 листопада 2025 року з метою отримання висновку Органу опіки та піклування щодо предмету спору.
21 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача – адвоката Михайленко Марії Миколаївни про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю висновку Органу опіки та піклування щодо предмету спору.
У підготовче засідання, призначене на 24 листопада 2025 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 17 грудня 2025 року.
04 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області про розгляд справи без участі. У вказаній заяві було зазначено, що з протоколу судового засідання вбачається, що позивач звернувся до Служби у справах дітей Дачненської сільської ради з метою отримання висновку щодо предмету спору. Проте, станом на дату подання цього клопотання відповідних заяв, клопотань, звернень від сторін по справі №522/20862/25-Е до Служби у справах дітей Дачненської сільської ради не надходило та на розгляді не перебуває.
У підготовче засідання, призначене на 17 грудня 2025 року з`явився позивач та відповідачка. Інші учасники справи у підготовче засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 24 лютого 2026 року.
24 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_2 надійшла заява, у якій заявниця просила провести підготовче засідання за її відсутності. Просила закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду. 
У підготовче засідання, призначене на 24 лютого 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 31 березня 2026 року. Визнано явку позивача у наступне судове засідання обов`язковою.
Судове засідання по справі, призначене на 31 березня 2026 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої – судді Косіциної В.В. у відпустці. Наступне судове засідання по справі призначено на 29 квітня 2026 року.
Повістка на 29 квітня 2026 року доставлено до електронного кабінету представника позивача, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Повідомлень про припинення повноважень представника позивача до суду – не надходило.
Також, повістка на 29 квітня 2026 року вручена особисто позивачеві 31 березня 2026 року, що підтверджується розпискою.
У судове засідання, призначене на 29 квітня 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи те, що учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, беручи до уваги те, що будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи із наведенням причин неможливості неявки у судове засідання – не подавалося, а неявка учасників справи у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи за відсутності сторін на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 31 серпня 2017 року Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №200, що підтверджується копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2025 року у справі №522/14153/24, яким шлюб між учасниками справи було розірвано.
В період шлюбу у подружжя народилася дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
У позовній заяві позивач зазначає про те, що після розірвання шлюбу питання про визначення місця проживання дитини та питання про стягнення аліментів – не вирішувалося. Зазначає, що на момент звернення до суду ОСОБА_4 залишився проживати з батьком та перебуває на його повному утриманні та забезпеченні.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно із частиною першою, другою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Право дитини на місце проживання розкрите через право батьків на визначення місця проживання дитини (стаття 160 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Проте, позивачка звертаючись до суду із позовом не надала доказів на підтвердження її ставлення, а також ставлення відповідача та виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої ОСОБА_5 .
Не надано доказів, які б надавали змогу встановити особисту прихильність дитини до кожного з батьків.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження створення дитині належних умов для її виховання та розвитку.
Дійсно, позивачем надано копію довідки, що видана Дачненським ліцеєм №2 Дачненської сільської ради 15.09.2025 року №01-22/247, відповідно до якої ОСОБА_4 навчається в 1-Б класі Дачненського ліцею №2. Проте, у вказаній довідці відсутня будь-яка інформація щодо того, що саме батько забезпечує явку дитини до школи, бере участь у організаційних заходах, пов`язаних із навчанням ОСОБА_4 , бере участь у батьківських зборах тощо.
Також, подано копію виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого – ОСОБА_4 . Проте, у вказаній виписці відсутня інформація про те, що саме ОСОБА_1 є законним представником ОСОБА_4 згідно декларації про вибір лікаря.
У підготовчому засіданні, призначеному на 17 грудня 2025 року відповідачка заперечувала ту обставину, що дитина проживає з ОСОБА_1 , заперечувала проти задоволення позову в цілому.
За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).
Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.
Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.
Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.
У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Проте, висновок Органу опіки та піклування Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області про доцільність або недоцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком – ОСОБА_1 не подавався.
У підготовчому засіданні, призначеному на 21 жовтня 2025 року представником позивача повідомлено суд, що сторона позивача звернулася до Органу опіки та піклування із заявою з метою отримання висновку.
Також, 21 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача – адвоката Михайленко Марії Миколаївни про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю висновку Органу опіки та піклування щодо предмету спору.
Проте, 04 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області у якій вони повідомили, що станом на дату подання цього клопотання відповідних заяв, клопотань, звернень від сторін по справі №522/20862/25-Е до Служби у справах дітей Дачненської сільської ради не надходило та на розгляді не перебуває.
З метою встановлення вказаної обставини, ухвалою суду від 24 лютого 2026 року визнано явку позивача у наступне судове засідання – обов`язковою. Вказана ухвала була вручена позивачу та його представнику у встановленому законом порядку. Проте, позивач вказану ухвалу – не виконав та у судове засідання, призначене на 31 березня 2026 року не з`явився, що унеможливило встановлення того, чи звертався позивач до Органу опіки та піклування з метою отримання висновку.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження ставлення позивача до виконання батьківських обов`язків щодо ОСОБА_4 , докази, за допомогою яких можна встановити прихильність дитини до батьків, а також докази створення дитині належних умов для її виховання та розвитку, враховуючи те, що висновок про доцільність або недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком в матеріалах справи відсутній, а ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування із заявою про складання такого висновку – не зверталася, що підтверджується заявою Дачненської сільської ради, суд вважає, що в даному конкретному випадку відсутня можливість ухвалити рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим, позовна заява в цій частині задоволенню – не підлягає.
Щодо позовних вимог про залишення дитини на утриманні, самостійному вихованні та проживанні батька, а також про встановлення факту самосійного виховання та утримання дитини, суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що після розірвання шлюбу питання про визначення місця проживання дитини та питання про стягнення аліментів – не вирішувалося. Зазначає, що на момент звернення до суду ОСОБА_4 залишився проживати з батьком та перебуває на його повному утриманні та забезпеченні. 
Вказує, що батько повністю забезпечує сина та вони разом проживають в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У хлопця за вказаною адресою наявні друзі, усталений побут, навчальний та медичний заклад. Зміна місця проживання негативно відобразиться на психіці неповнолітньої дитини. Посилається на те що після розірвання шлюбу відповідачка не цікавиться станом здоров`я дитини та його життя, фінансово та морально не допомагає. Зазначає, що встановлення факту одноособового виховання та утримання неповнолітнього сина має юридичне значення та впливає на батьківські права позивача та інтереси його сина, оскільки, встановлення такого факту необхідно заявнику для облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах в період дії воєнного стану. На думку позивача це забезпечить захист прав неповнолітньої особи за умови проживання його матері. Окрім того, вказує, що без згоди матері позивач не може належним чином дбати про фізичний розвиток так стан здоров`я дитини, зокрема, відправляти дитину на оздоровлення або лікування в іншу країну. Безліч питань також виникають під час освітнього процесу, оформлення відповідних документів що вимагаються освіти, дитячими оздоровчими чи розважальними центрами.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Із вищенаведеного слідує, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.
Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини 1статті 164 СК України.
Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11 вересня 2024 року.
Як вже зазначалося, у позовній заяві позивач посилається на те що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з ним, перебуває на його повному вихованні та утриманні, а матір не бере участі у вихованні дитини в цілому.
Проте, суд не може погодитися із зазначеним доводами з огляду на наступне.
Суд зауважує, що позивач просить залишити з ним на самостійному вихованні та утриманні дитину – ОСОБА_4 .
На момент розгляду справи дитині виповнилося вісім років. Вказаний вік характеризується підвищеним як фізичним так і психологічним розвитком. При цьому, у дітей завжди наявна потреба у засобах особистої гігієни та догляду за собою (наприклад, засоби для зубної гігієни, гребінці, рушники, мочалки, шампуні, гелі для душу або дитяче мило).
Проте, позивач не надав жодного доказу, який б підтверджував той факт, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою, а також під час розгляду справи позивач ніс витрати, пов`язані задля купівлі засобів особистої гігієни малолітньої дитини.
Для дітей вказаного віку характерний швидкий фізіологічний ріст, а тому, потреба в забезпеченні дитини одягом значно більша ніж для дорослої особи.
Проте, батько дитини – ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він з моменту припинення фактичних шлюбних відносин ніс витрати, пов`язані із забезпеченням дитини одягом.
Також, для дітей вказаного віку притаманний підвищений інтерес до навколишнього світу, в тому числі до навчання, технічних засобів тощо.
Проте, ОСОБА_1 під час розгляду справи не довів ту обставину, що ним були понесені витрати на навчання дитини, забезпечення його технічними засобами (наприклад, телефон, комп`ютер тощо), а також на придбання інших речей, які б сприяли нормальному фізичному та психологічному розвитку дитини.
Не надано також інших документів, які б підтверджували те, що позивач самостійно несе регулярні витрати, пов`язані з забезпеченням харчування, дозвілля та відпочинку та інших сфер життєдіяльності ОСОБА_4 .
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.  Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Позивач просить встановити факт перебування на його утриманні доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для відповідачки як матері дитини.
Оскільки, у позовній заяві позивач зазначає про те, що дитина проживає з ним, він відповідно до чинного законодавства має право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів з матері на утримання сина за умови доведення вказаної обставини.
Під час розгляду справи судом здійснено перевірку веб-порталу «Судова влада» та ЄДРСР та встановлено, ОСОБА_1 звертався до Біляївського районного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини, проте, ухвалою суду від 25 жовтня 2025 року у справі № 496/7211/25 в задоволенні заяви про видачу судового наказу відмовлено у зв`язку з тим, що до заяви не додані докази, якими представник заявника обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
При цьому, питання про стягнення аліментів в порядку позовного провадження після відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів позивачем – не ініціювалося.
Більше того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 у будь якій формі, зокрема, шляхом направлення листа, електронних повідомлень, в усній формі тощо та просив брати участь в вихованні та утриманні дитини, проте, остання відмовила.
Суд також звертає увагу на те, що у підготовчому засіданні, призначеному на 17 грудня 2025 року ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що дитина проживає саме з нею, а не відповідачем.
Тому, беручи до уваги усі вищевказані факти та обставини, що були встановлені судом та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає, що позивачем не доведений факт самостійного утримання доньки, а його бездіяльність щодо невжиття дій по стягненню аліментів з відповідачки не свідчить про самостійне утримання ОСОБА_1 свого малолітнього сина – ОСОБА_4 .
Також, під час розгляду справи не надано жодного доказу, який би підтверджував факт самостійного виховання дитини.
Згідно копії довідки, що видана Дачненським ліцеєм №2 Дачненської сільської ради 15.09.2025 року №01-22/247, відповідно до якої ОСОБА_4 навчається в 1-Б класі Дачненського ліцею №2. Проте, у вказаній довідці відсутня будь-яка інформація щодо того, що саме батько забезпечує явку дитини до школи, бере участь у організаційних заходах, пов`язаних із навчанням ОСОБА_4 , бере участь у батьківських зборах тощо.
Відповідно до копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого – ОСОБА_4 . Проте, у вказаній виписці відсутня інформація про те, що саме ОСОБА_1 є законним представником ОСОБА_4 згідно декларації про вибір лікаря.
Позивачем також не подано копію декларації про вибір лікаря для ОСОБА_4 , у якій би було визначено що саме він визначений в якості законного представника.
Не надано будь-яких актів обстеження умов проживання, які б підтверджували факт проживання дитини з батьком, та те, що саме батько здійснює виховання дитини на належному рівні.
Позивачем не доведено того, що він бере активну участь в дозвіллі сина, зокрема, відвіє з ним дитячі та розважальні заходи (вистави, кіно, розважальні центри, інші гуртки та секції тощо).
При цьому, під час розгляду справи позивач не скористався правом на звернення до суду із заявою про виклик та допит свідків, які б підтвердили факт самостійного виховання та утримання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
У справі ЄСПЛ «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.
На думку суду, при вирішенні спорів, що стосуються дітей суд зобов`язаний керуватися найкращими інтересами дитини, оскільки, така категорія спорів є особливою через те, що дитина – це не завжди захищений учасник суспільних відносин, а тому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен брати до уваги найкращі інтереси дитини.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи:
(а) погляди дитини,
(б) індивідуальність дитини,
(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин,
(г) піклування, захист і безпека дитини,
(ґ) вразливе положення,
(д) право дитини на здоров`я,
(е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Тобто, самостійне виховання та утримання дитини на підставі рішення суду є підставою для отримання відстрочки на військову службу під час мобілізації.
Висновок органу опіки про доцільність встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а також про доцільність залишення дитини на утриманні, вихованні та проживанні з батьком до суду не подавався. За повідомленням Дачненської сільської ради позивач не звертався до Служби у справах дітей Дачненської сільської ради із заявами про складання такого висновку.
Зазначене у своїй сукупності може свідчити про те, що метою позову є не забезпечення найкращих інтересів дитини, а отримання рішення, яке в подальшому слугуватиме підставою для отримання позивачем відстрочки.
Тому, враховуючи те, що факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його малолітнього сина – ОСОБА_4 не доведена, беручи до уваги те що позивачем не доведено ту обставину, що подання позову має на меті забезпечення найкращих інтересів дитини, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Служба у справах дітей Дачненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини, залишення дитини на утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29 квітня 2026 року.

Суддя         Косіцина