ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 479/493/23
провадження № 61-11297св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Кравченка Олександра Сергійовича на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року у складі судді Репушевської О. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 
03 липня 2024 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких»),  ОСОБА_2 про усунення перешкод 
в користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що з 21 січня 2003 року ОСОБА_1 
є власником земельної ділянки загальною площею 2,76 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК 
№ 036037 від 21 січня 2003 року.

Вказана земельна ділянка перебуває у користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди землі від 16 листопада 2009 року, що укладений між сторонами строком на 50 років, з виплатою щорічної орендної плати. Договір зареєстровано в державному реєстрі за № 40901700089 та підписано від імені ОСОБА_1 як орендодавця її представником за довіреністю ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що підпис у договорі оренди належної їй земельної ділянки виконано не ОСОБА_2 , а невідомою особою, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації договору оренди землі від 16 листопада 2009 року, зареєстрованого в Державному реєстрі земель за № 40901700089.

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_2 зразків підпису відмовлено.

14 березня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник 
Кравченко О. С. , подала до суду клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи на предмет з`ясування, чи її представником ОСОБА_2 виконаний підпис у договорі оренди або іншою особою. 

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 
14 березня 2024 року у задоволенні клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи відмовлено. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2007 року мав повноваження на підписання спірного договору оренди в інтересах ОСОБА_1 . Договір оренди землі є укладеним повноважними особами 
і створює цивільні права та обов`язки за змістом правочину для власника ОСОБА_1 як орендодавця. Видана ОСОБА_1 на ім`я 
ОСОБА_2 довіреність не передбачала строку її дії, не була скасована особою, яка її видала, при укладенні договору оренди 01 грудня 2007 року. Волевиявлення власника земельної ділянки ОСОБА_1 на вчинення правочину втілене діями повіреного ОСОБА_2 , який уклав угоду на підставі дійсної довіреності та в межах наданих йому повноважень. Суд вказав, що позивач не надала доказів на підтвердження заявлених вимог.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року 
в задоволенні клопотань ОСОБА_1 , які подані від її імені адвокатом Кравченком О. С., про витребування зразків підпису та призначення почеркознавчої експертизи відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що сторона позивача використовує свої процесуальні права з порушенням принципу змагальності та диспозитивності сторін.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені адвокатом Кравченком О. С., залишено без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - Кравченко О. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року, 
а справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно та необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотань про призначення у справі почеркознавчої експертизи. Адже для з`ясування обставин, які мають значення для справи, 
з метою встановлення в оскаржуваному договорі оренди землі належності або неналежності підпису саме ОСОБА_2 , є необхідність у призначені у справі судової почеркознавчої експертизи.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Кривоозерського районного суду Миколаївської області.

25 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Фактичні обставини справи

На підставі державного акта серії ІІІ-МК № 036037 від 21 січня 2003 року на право приватної власності на землю ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,76 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

01 грудня 2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі строком на 50 років, на період з 01 січня 
2008 року до 31 грудня 2057 року. Договір зареєстровано у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» 16 листопада 2009 року за 
№ 040947600089.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 передала ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в оренду земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,76 га, яка розташована на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується актом приймання-передавання земельної ділянки.

Договір оренди підписано від імені представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та від імені власника землі ОСОБА_1 її представником 
Шушняєвим Р. М. на підставі нотаріально посвідченою нею довіреності від 
20 лютого 2007 року.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно із частинами першою і другою статті 202 ЦК України правочином 
є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином 
є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням 
є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 

Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, визначено статтею 205 ЦК України. 

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), 
у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). 

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, 
а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин 
у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину 
є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. 

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Закон, за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, водночас встановлює коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Водночас виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. 
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння 
і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки 
і орендарем.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 161-ХІV).

За змістом статті 13 Закону № 161-ХІV, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

У частині першій статті 15 Закону № 161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Ці умови є обов`язковими, і без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що повірений ОСОБА_2 станом на 
16 листопада 2009 року мав повноваження на підписання спірного договору оренди землі в інтересах ОСОБА_1 , довіреність видана 
ОСОБА_1 , не відкликалась, недійсною в установленому законом порядку не визнавалась, що свідчить про те, що спірний договір оренди землі від 16 листопада 2009 року є укладеним повноважною особою та створює цивільні права й обов`язки за змістом правочину для власника землі як орендодавця. ОСОБА_1 про перевищення ОСОБА_2 наданих йому повноважень не заявляла. ОСОБА_2 не оспорює свій підпис на договорі оренди, договір укладено та виконується в межах волевиявлення позивачки, яке викладено нею у змісті виданої та посвідченої довіреності.

За таких фактичних обставин справи суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 належних 
і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог не надала.

Оскільки у цій справі ОСОБА_1 не оспорює свій підпис на довіреності, якою вона уповноважила ОСОБА_2 на підписання договору оренди, 
а оспорює лише можливість непідписання договору оренди, на укладення якого вона уповноважила ОСОБА_2 від її імені, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, а тому доводи касаційної скарги про необґрунтовану та безпідставну відмову в задоволенні клопотань про призначення експертизи колегія суддів відхиляє.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно установлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права та зводяться суто до необхідності переоцінки доказів щодо їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Кравченка Олександра Сергійовичазалишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 
2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	І. А. Воробйова   	
	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун