Номер провадження: 22-ц/813/4635/26 
Справа № 522/16370/22-Е
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом –ОСОБА_2 , 
відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Київська Русь» в особі Рекрут Світлани Валеріївни, 
третя особа без самостійних вимог - Державний реєстратор Комунального підприємства Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олег Валерійович, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року у складі судді Косіциної В.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун О.В., у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову (том І: а.с. 1-9, том ІV: а.с. 124-128) просила суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер – 47982210 від 29.07.2019, прийнятого державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» - Корсун О.В.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2020 між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) було укладено Договір GL22N019232/1 купівлі-продажу нерухомого майна за умовами якого Банком передано у власність ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, загальною площею 97,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1268661651101. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2021 по справі № 522/15351/20 було прийнято до провадження позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Рекрут С.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Реал Естейт», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ознайомившись із матеріалами вказаної цивільної справи №522/15351/20 ОСОБА_1 дізналась, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям» розділу), індексний номер 47982210 від 29.07.2019, прийнятим Державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 . Вказану реєстрацію права власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вважає незаконним, таким, що порушує її права, як законного власника нерухомого майна, у зв`язку із чим звернулася до суду із вказаним позовом. 

Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь – Рекрут С.В., третя особа - Державний реєстратор Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун О.В., у якій з урахуванням зміни предмету позову (том І: а.с. 54-61, том ІV: а.с. 146-147) просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Лапкевичем Т.В., реєстровий номер – 1792; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власницею приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності позивача виникло на підставі договору N? 4218/299-268(р) від 02.02.2004 року видавник ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 , акту прийому передачі б/н від 18.12.2006 року видавник ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 . Продавцем майнових прав була фірма ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД». Право власності позивача зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою №222784972 від 04.09.2020. Реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна: 1881842251101, номер запису права власності: 32581575. Після цього позивачка по справі із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №222784972 від 04.09.2020 дізналася, що ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв. м. реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 1268661651101, номер запису про право власності 20795922. Право власності банку отримано на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 по справі N? 911/1201/16 (першочергово право власності також було передано та продано ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», в подальшому право власності перейшло до ОСОБА_1 . Відповідно до судової експертизи №105/2020 від 22.06.2021 встановлено, що приміщення, яке перебуває у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є одним і тим же приміщенням. Таким чином, ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» (вулиця Ковалевського) буд. 22/1 два рази: продала нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , перший раз - на підставі договору пайової участі в будівництві за №4218/299/268 від 02.02.2004, Акту прийому-передачі від 18.12.2006 ОСОБА_2 та другий раз - на підставі договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 № 1449/299-491 та акту прийому-передачі квартири від 04.09.2007 №385 ТОВ «Фірма «Реал Естейт», яке в подальшому передало відповідне майно в іпотеку ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», яке перевело на себе право власності на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 по справі №911/1201/16. З`ясувавши вказані обставини ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/15351/20 з позовом до ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», Рекрут С.В., ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», ТОВ «Фірма «Реал Естейт» про визнання недійним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності. 03.12.2020 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси був накладений арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв. м., яке зареєстровано за ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ». В той же час, незважаючи на наявність такої ухвали, 14.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» продало, а ОСОБА_1 купила вищевказане нежитлове приміщення. Таким чином, під час дії ухвали та знаючи про відповідну ухвалу ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» уклало вищевказаний договір купівлі – продажу та відчужило спірне майно ОСОБА_1 , тобто діяло недобросовісно. 

Позиція сторін в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні первісного позову (том ІV: а.с. 142-145), посилаючись на те, що рішення Приморського районного суду м.Одеси по справі №522/15351/20 від 23.08.2022 не має преюдиційного значення у зв`язку з тим, що позивач в позові вказує саме на правову оцінку обставинам, які були висловлені судом першої інстанції. Посилання ОСОБА_1 , як на підставу позову на п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою КМУ від 25.12.2015 за номером 1127 є необґрунтованим, оскільки вказаний пункт постанови виключено на підставі Постанови КМУ №509 від 28.04.2021. Зазначала, що її право власності було зареєстровано належним чином, оскільки вона виконала всі вимоги законодавства і відповідно державний реєстратор зареєстрував за нею право власності. 
У додаткових поясненнях від 12.04.2023, поданих на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заперечувала проти її задоволення та просила в її задоволенні відмовити, оскільки зі змісту спірного договору купівлі – продажу нерухомого майна, укладеного між нею та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» 14.12.2020 вбачається, що спірне майно було відчужене Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на відкритих торгах. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в межах процедури ліквідації ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» сформував ліквідаційну масу Банку, до якої входило нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що належало Банку на законних умовах, на підставі рішення суду, та з метою реалізації такого майна оголосив прилюдні торги, які провів в необхідні строки після оприлюднення, згідно вимог Положення, та реалізував таке майно керуючись при цьому нормами спеціального законодавства. Жодних дій з метою приховання майна та порушення прав інших осіб Фонд гарантування не вчиняв, оскільки діяв в межах строку, передбаченого спеціальним Положенням, а ніяк не у зв?язку із постановленням Приморським районним судом м. Одеси ухвали про забезпечення позову ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_2 , належним чином не довела суду навіть обізнаність Банку про існування відповідної ухвали. Хоча навіть й у разі надання б достовірних доказів з боку позивачки за зустрічним позовом відносно обізнаності банку, наявність такої ухвали та навіть відповідного спору не є підставою для виключення майна з ліквідаційної маси банку або припинення реалізації такого майна на електронних торгах відповідно до чинного законодавства України (том І: а.с. 190-194). 
Крім того, 24.10.2025 ОСОБА_1 також надала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у повному обсязі, з підстав викладених у ньому (том ІV: а.с.196-198). 
У письмових поясненнях щодо пояснень ОСОБА_1 від 12.04.2023, ОСОБА_2 зазначила, що станом на 27.10.2020 відповідач ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» знав про наявність відповідного спору та наявності судового провадження за №522/15351/20. Тільки 03.12.2020 ухвалою суду був накладений арешт на спірне приміщення, тобто ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» був учасником справи, знайомився з справою, подавав відзиви, приймав участь у судових засіданнях, однак незважаючи на такі обставини з метою приховування майна та зловживання правом уклав договір купівлі-продажу відповідного майна, що стало підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 , у зв`язку із чим твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що банк не знав про наявність відповідної ухвали є безпідставним. Отже ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 після пред?явлення до нього позову про стягнення заборгованості та наявності ухвали про арешту майна, діяв очевидно недобросовісно та зловживавав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси ОСОБА_2 та направлений на недопущення виконання рішення по справі №522/15351/20 (том І: а.с. 196-202). 
У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» просив відмовити в його задоволенні, оскільки ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» є добросовісним набувачем права власності на нежилі приміщення загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , так як були набуті у власність банку на підставі рішення та наказу про примусове виконання рішення господарського суду Одеської області від 06.04.2017 року по справі №911/1201/16. Доводи ОСОБА_2 про те, що ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» під час вищевказаного майна на користь ОСОБА_1 діяв недобросовісно, оскільки в межах справи №522/15351/20 було постановлено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на нежитлове приміщення не відповідають дійсності, оскільки арешт реалізувати не вдалося, що підтверджується роздруківкою ухвали з ЄДРСР, з якої вбачається, що на момент укладення 14.12.2020 договору купівлі – продажу майна між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» жодних арештів та заборон не було (Том ІІІ: а.с. 1-8). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено: витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташовано за адоресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1881842251101. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що виходячи з недоведеності ОСОБА_2 обставин добросовісного набуття права власності на спірне майно, тоді як добросовісність набуття майна ОСОБА_1 презюмується та підтверджується матеріалами справи, тому наявні підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 . Водночас у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд дійшов висновку про його відмову, виходячи з того, що ОСОБА_1 набула спірне майно у встановленому законом порядку за результатами прилюдних торгів, а відомості про обтяження майна на момент укладення договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні, що виключає недобросовісність набувача. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту є неналежним, з огляду на те, що вимога про витребування майна є достатнім та ефективним способом захисту порушеного права.
Додатковим рішенням цього ж суду від 25 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24000 грн. 

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про те, що документи не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем об`єкта нерухомого майна, а також не підтверджують факту законного набуття ОСОБА_2 спірного нерухомого майна раніше ніж ОСОБА_1 є помилковим, оскільки ОСОБА_2 під час укладення договору № 4218/299-268(р) від 02.02.2004 підписала комплект документів (договір) який залишився у ТОВ фірма «Консоль ЛТД», а другий примірник договору (який підписаний ТОВ фірма «Консоль ЛТД») залишила у себе. Як стверджує ОСОБА_2 можливо вона дійсно свій екземпляр договору не підписала відповідно саме 02.02.2004, а залишила собі та підписала пізніше, можливо і в 2009 році. Реєстрація права власності ОСОБА_2 була виконана в 2019 році. В той же час, підписання ОСОБА_2 свого екземпляру договору не в 2004 році, а в 2009 році не свідчить про будь-які порушення норм чинного законодавства у зв`язку з тим, що договір зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД» був підписаний саме 02.02.2004. Експерту навмисно не ставилося питання щодо дати підписання зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД», що свідчить про те, що слідчий чітко знав, що договір зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД» підписаний саме 02.02.2004. При цьому, з метою спростування відомостей ОСОБА_2 було самостійно замовлено виготовлення експертного дослідження давності документу, а саме «Чи виготовлено рукописний текст на довідці №437 у той час, яким датований документ?» (довідка 437 від 18.12.2006 року про виплату пайового внеску ОСОБА_2 в повному обсязі в сумі 52 742 доларів США). 21.03.2024 судовим експертом Юрченко Євгеном був виготовлений висновок експерта № 24-277 за результатами проведення судової експертизи матеріалів документів у ц/с № 522/16370/22-Е. Відповідно до висновків такої експертизи вказано, що «Рукописний запис «437 18 декабря 2006 г.» в довідці №437 від 18 грудня 2006 року ТОВ фірма «Консоль ЛТД» виконано раніше 2019 року. Можливості методик проведення судових експертиз по встановленню абсолютної давності виконання записів не дозволяють встановити вік рукописних записів більший 5-ти років , отже, визначити чи відповідає давність виконання рукописного запису «437 18 декабря 2006 г.» в довідці №437 від 18 грудня 2006 року ТОВ фірма «Консоль ЛТД» вказаній даті не уявляється можливим. Встановити давність виконання підпису від імені голови правління В.Б. Ясинського та відбитка печатки ТОВ фірма «Консоль ЛТД» не уявляється можливим, з причин зазначених у синтезуючій частині висновку». Крім того, у висновку вказано, що «Слідів деструкції структури шарів тонерів не виявлено, що свідчить про відсутність ознак штучного теплового зістарення документа». За таких обставин, висновок експерта по кримінальній справі жодним чином не спростовує твердження того, що договір зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД» був підписаний не 02.02.2004 а будь-якою іншою датою. Позивачами не надано будь-яких доказів, які б підтверджували підробку/або виготовлення документу в інший час аніж це вказано в документі зі сторони ОСОБА_2 , тому їх позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідні обставини судом враховані не були, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення по справі. 
Зазначає, що суд ставить під сумнів квитанції про сплату коштів, однак суд проігнорував довідку про те, що кошти були сплачені в повному обсязі. І квитанції, і довідка фактично підтверджують одні обставини. В довідці №437 від 18.12.2006 міститься інформація, що ОСОБА_2 сплатила всі кошти. І саме ця довідка була проігнорована судом під час винесення рішення по справі. 
На думку скаржниці, не заслуговують на увагу і висновки суду, про те, що ОСОБА_2 не надала доказів користуванням нею майном з моменту виникнення права, оскільки сторони не ставили під сумнів користування ОСОБА_2 спірним приміщенням, вона ним користується до теперішнього часу та користувалася раніше. Разом з тим, вона надавала відповідні докази та пояснення в суді, зокрема 12.03.2007 та 01.12.2015 між ПП «Сервісна компанія «Комфорт» та ОСОБА_2 був укладений договір про безкоштовне користування приміщення цокольного поверху загальною площею 98,4 кв.м., який розміщений в будинку АДРЕСА_3 . Також 31.07.2014 актом опломбування був опломбований лічильник електричної енергії за №01073115 (адреса опломбування: АДРЕСА_1 . Кошти за спожиту електричну енергію сплачувала компанія ПП «Сервісна компанія «Комфорт-Одеса», в 2020-2023 рр., що підтверджується відповідними рахунками на сплату та платіжними інструкціями, відповідно до умов договору оренди між ОСОБА_2 та компанією. Крім того, 23.07.2014 між ПП «Сервісна компанія «Комфорт-Одеса» та ТОВ «Інфокс» був укладений договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №7305/3. Всі вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 передала в оренду ПП «Сервісна компанія «Комфорт-Одеса» відповідне приміщення, а компанія користувалася послугами електричної енергії, водопостачання та водовідведення і їх сплачувала. Наявність таких документів вже свідчить про те, що ОСОБА_2 добросовісно користувалася спірним об`єктом нерухомого майна. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що в даній справі, наявні докази того, що відповідач ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» був обізнаний про наявність спору між ним та позивачем щодо стягнення коштів та представник банку приймав участь справі до винесення ухвали про накладення арешту. Незалежно від того, чи була відповідна ухвала суду про арешт внесена в ДРРП або ні – вона набрала законної сили та мала виконуватися. ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та наявності ухвали про арешту майно діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси ОСОБА_2 та який направлений на недопущення виконання рішення по справі № 522/15351/20. 

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, Церковна Л.А., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року – без змін, оскільки ОСОБА_1 придбала спірне майно за результатами відкритих торгів (аукціону), оформленим відповідним протоколом від 10.12.2020, тому не може бути витребувано з її володіння. Також ОСОБА_1 подала додаткові пояснення до поданого відзиву. 
У поясненнях на апеляційну скаргу, ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» просить відмовити в повному обсязі в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року залишити без змін, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаного зустрічного позову та не дають підстав вважати, що порушено норми матеріального та процесуального права. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справине надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 07.05.2026 та проведеному в режимі відеоконференції з`явилися: представник ОСОБА_1 – адвокат Галайчук Г.С., представник ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» - Ярошенко А.С. 
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Племениченко Г.В. у судове засідання не з`явилися. Представником було подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак у день судового засідання адвокат на зв`язок не вийшов та перебував поза межами мережі, що підтверджується протоколом судового засідання від 07.05.2026. 
Третя особа без самостійних вимог - Державний реєстратор Комунального підприємства Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун О.В. до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Щодо первісної позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, судом встановлено, що 24.07.2019 державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» - Корсуном О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 47982210 від 29.07.2019, згідно якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,4 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.09.2020 №222784972.
Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що підставою для державної реєстрації є довідка, серія та номер: 437, виданий 18.12.2006, виданий: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», договір, серія та номер: 4218/299-268 (р), виданий 02.02.2004, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та ОСОБА_2 , акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 18.12.2006, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та ОСОБА_2 , технічний паспорт, серія та номер: б/н, від 24.07.2019, видавник: ФОП « ОСОБА_5 
14.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Лапкевич Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 55694686 від 14.12.2020, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 №237594941.
Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020 №1792.
Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,4 кв.м., яке зареєстровано за ОСОБА_2 та нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м., що зареєстровано за ОСОБА_1 є одним і тим же самим нежитловим приміщенням, що не заперечується учасниками справи. 
Вказана обставина також підтверджується копією висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/15351/20, що складений судовим експертом Скибінською Т.М. 22.06.2021 №105/2020, де за результатами проведення експертизи, на підставі документів, наявних в матеріалах справи та виконання співставленні і накладання схематичного плану нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., яка належить ОСОБА_2 , який міститься в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 на схематичний план нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», який міститься в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 експертом було встановлено наступне:
- розташування в будівлі нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 та відображене в копії технічного паспорту , виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 відповідає розташуванню в будівлі нежитлових приміщень площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку АДРЕСА_1 , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року, а саме – цокольний поверх;
- місце розташування основних несучих конструктивних елементів нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_6 та відображене в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 відповідає місцю розташування основних несучих конструктивних елементів нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку АДРЕСА_1 , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011;
- планувальне рішення нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 та відображене в копії технічного паспорту , виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 відповідає планувальному рішенню нежитлових приміщень площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку АДРЕСА_1 , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011;
- площе нежитлового приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 відображене в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021, а саме, 98,4 кв.м., не відповідає площі нежитлових приміщень, розташованих у будинку АДРЕСА_1 , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011, а саме, 08.09.2011.
Згідно висновку ТОВ «ОДЕСЬКЕ БТІ» від 28.03.2025 №22/1/26/03/25, під час порівняння графічних матеріалів, а саме:
- технічного паспорту від 08.09.2011, виданого КП «ОМБТІ та РОН» на нежитлове приміщення площею 97,5 кв.м., розташоване у будинку АДРЕСА_1 ;
- технічного паспорту від 24.07.2019 у ФОП ОСОБА_5 на нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 ;
- технічного паспорту від 23.03.2021, виданого ТОВ «НОВЕ БТІ» на нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 :
встановлено, що об`єкти нерухомого майна розташовані на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_1 , конструктивні елементи опорних стін відображені на однакових відстанях, висота приміщення та розташування основних конструктивних елементів нежитлових приміщень, розміщення внутрішніх перегородок – однакове, поверх розташування однаковий, розташування вікон та дверей – однакове, таким чином, відображені на всіх трьох технічних паспортах приміщення – є тотожними. Різниця в площі між технічним паспортом від 08.09.2011 року та за технічними паспортами від 24.07.2019 року та від 23.03.2021 року виникла через різні обладнання для отримання інформації (лазер дальномір, рулетка металева та інше).
Тобто, існує ситуація, коли право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю.
Щодо зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про витребування майна з чужого, незаконного володіння, судом встановлено, що 11.12.2007 між АБ "Кивська Русь" та ТОВ фірмою "Консоль ЛТД" було укладено кредитний договір №12262-6/КЛ, предметом якого є надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредит) у вигляді відзивної не відновлювальної, кредитної лінії на таких умовах: ліміт кредиту 19 000 000 грн. 00 коп. на строк з 11.12.2007 по 11.12.2010 зі сплатою 19 відсотків річних; фіксована плата за надання кредиту становить 95 000 грн. 00 коп.
30.09.2011 між ТОВ фірмою "Реал Естейт" (Іпотекодавець) та ПАБ "Київська Русь" (Іпотекодержатель) було укладено Іпотечний договір №4217, згідно з п.1.1. якого іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя за Кредитним договором №12262-6/КЛ, а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом (строку пред`явлення, суми кредиту тощо), які укладені та будуть укладені у майбутньому (надалі "Кредитний договір"), укладеним між Іпотекодержателем і Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД"(Позичальник), за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю по 10.12.2011 включно, у порядку та на умовах, встановлених Кредитним договором, повернути кредит у розмірі 22 000 000 грн. 00 коп. та сплатити проценти за користуванням ним у розмірі 20% річних, комісії та штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором (надалі "Основне зобов`язання").
Вказане підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2017 у справі №911/1201/16, яким в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за кредитним договором № 10124-6/КЛ від 14.08.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30.09.2011 за реєстровим №4217, а саме, нежилі приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ТОВ Фірма "Реал Естейт" на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 24.09.2007 на підставі договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 № 1449/299-491 та акту прийому-передачі квартири від 04.09.2007 № 385, зареєстрованого у Комунальному підприємстві "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 22.10.2007 під №1355, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно - під №20734944, вартістю 1 407 388 грн. (без ПДВ) шляхом визнання права власності за ПАТ "Банк "Київська Русь". Рішення набрало законної сили 24.04.2017.
На підставі вказаного рішення, державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» - Ковач В.П., 07.06.2017 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 35563579, яким на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2017 у справі №911/1201/16 за ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2017 №89023876, що наявний в матеріалах реєстраційної справи.
Згідно копії протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b переможцем аукціону, що відбувся 10.12.2020 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1268661651101 є ОСОБА_1 .
На підставі протоколу, 14.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець.
14.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Лапкевич Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 55694686 від 14.12.2020, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 №237594941. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у справі №522/15351/20 було накладено арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, судом встановлено, що згідно копії протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b переможцем аукціону, що відбувся 10.12.2020 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1268661651101 є ОСОБА_1 .
На підставі протоколу, 14.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець.
14.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Лапкевич Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 55694686 від 14.12.2020, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 №237594941.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та відсутністю підстав для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 . 
Так, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою, другою, четвертою статті 319 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 13 Конституції України визначається, що Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод.
Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
Згідно п. 79 постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції від 23.07.2019 року, що була чинна на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_2 , для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, у порядку, передбаченому пунктами 30-34 цього Порядку, подаються:
1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо).
У разі участі особи у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування.
У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснилося закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).
У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав;
2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо);
3) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
4) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна);
5) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, - у разі державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли законодавством не передбачено оформлення та видачу документа на такий об`єкт нерухомого майна).

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є належним власником спірного приміщення, яке перейшло у власність інших осіб незаконно.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,4 кв.м були наступні документи:
- договір, серія та номер: 4218/299-268 (р), виданий 02.02.2004 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та ОСОБА_2 , відповідно до якого учасники договору без створення юридичної особи на підставі об`єднання своїх пайових внесків зобов`язуються спільно діяти для досягнення спільної цілі – отримання правовстановлюючих документів, проектування, будівництво та введення в експлуатацію будинку: АДРЕСА_4 ;
- довідка, серія та номер: 437, виданий 18.12.2006 року, виданий: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД»;
- акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 18.12.2006 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та ОСОБА_2 , з якого вбачається, що у відповідності до договору про пайову участь у будівництві від 02.02.2004 №4218/299-268 (р), укладеного між ТОВ ФІРМА «КОНСОЛЬ ЛТД» та ОСОБА_2 , фірма виконала своє зобов`язання за договором та надала нежитлове приміщення в цокольному поверсі, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку по будівельному адресу об`єкта: АДРЕСА_4 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ).
- технічний паспорт, серія та номер: б/н, від 24.07.2019 року, видавник: ФОП « ОСОБА_5 .
Колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що зазначені документи не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем об`єкта нерухомого майна, а також не підтверджують факту законного набуття ОСОБА_2 спірного нерухомого майна раніше ніж ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 29.06.2023 №36133/21-34/36230/36231, підпис в акті від 18.12.2006 та в договорі від 02.02.2004 виконаний ОСОБА_2 . Проте, запис дати документа та підпису від імені ОСОБА_2 в акті, датованому 18.12.2006 виконані пізніше квітня 2009 року, тобто, не в дату, вказану в документі (18.12.2006), а пізніше. У висновку також встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в договорі, датованому 02.02.2004 виконаний у період, пізніший серпня 2009 року, тобто, не в дату, вказану в документі (02.02.2004), а пізніше.
У апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилається на те, що висновок суду про те, що документи не можуть свідчити про те, що вона є добросовісним набувачем об`єкта нерухомого майна, а також не підтверджують факту законного набуття нею спірного нерухомого майна раніше ніж ОСОБА_1 є помилковим, оскільки ОСОБА_2 під час укладення договору № № 4218/299-268(р) від 02.02.2004 підписала комплект документів (договір) який залишився у ТОВ фірма «Консоль ЛТД», а другий примірник договору (який підписаний ТОВ фірма «Консоль ЛТД») залишила у себе. Як стверджує ОСОБА_2 можливо вона дійсно свій екземпляр договору не підписала відповідно саме 02.02.2004, а залишила собі та підписала пізніше, можливо і в 2009 році. Реєстрація права власності ОСОБА_2 була виконана в 2019 році. В той же час, підписання ОСОБА_2 свого екземпляру договору не в 2004 році, а в 2009 році не свідчить про будь-які порушення норм чинного законодавства у зв`язку з тим, що договір зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД» був підписаний саме 02.02.2004. Експерту навмисно не ставилося питання щодо дати підписання зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД», що свідчить про те, що слідчий чітко знав, що договір зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД» підписаний саме 02.02.2004.
Проте вищевказані доводи скаржниці є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.
Так, ч. 2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч.2 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що підписання ОСОБА_2 свого примірника договору у 2009 році не має правового значення та не свідчить про порушення вимог законодавства, є безпідставними, оскільки саме підпис сторони є обов`язковим елементом письмової форми правочину та підтверджує волевиявлення особи на його укладення. Саме з моменту підписання договору сторонами правочин вважається вчиненим у письмовій формі, а тому твердження скаржниці про можливість підписання нею договору через декілька років після зазначеної у ньому дати фактично свідчать про відсутність належного оформлення правочину станом на 02.02.2004.
Крім того, самі лише пояснення ОСОБА_2 про те, що вона могла підписати свій примірник договору у 2009 році, не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні положень ЦПК України та не спростовують встановлених судом обставин щодо недоведеності законного набуття нею права на спірне нерухоме майно раніше, ніж таке право виникло у ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_2 на те, що експерту не ставилося питання щодо дати підписання договору зі сторони ТОВ фірма «Консоль ЛТД», також не спростовує правильності висновків суду першої інстанції, оскільки предметом доказування у даній справі було, зокрема, підтвердження належного та своєчасного волевиявлення саме ОСОБА_2 на укладення відповідного правочину, а не лише встановлення часу підписання договору представником юридичної особи.
Доводи ОСОБА_2 про те, що висновок експерта № 24-277 від 21.03.2024 підтверджує відсутність підробки документів або їх виготовлення у інший час, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту експертного дослідження.
Так, відповідно до зазначеного висновку експерта, встановлено лише те, що рукописний запис «437 18 декабря 2006 г.» виконано раніше 2019 року, а також що методики проведення судових експертиз матеріалів документів не дозволяють визначити абсолютну давність виконання рукописних записів у період, що перевищує 5 років. Тобто сам експерт прямо зазначив про неможливість встановлення точної дати виконання спірних записів, а також про відсутність технічної можливості підтвердити їх відповідність даті, зазначеній у документі (18.12.2006), а отже зазначений висновок містить категоричного твердження про те, що документ або його реквізити були складені саме у 2006 році. За таких обставин, висновок експерта № 24-277 не може вважатися доказом, який спростовує встановлені судом першої інстанції обставини, та не впливає на правильність його висновків щодо недоведеності належного набуття права власності ОСОБА_7 на спірне майно.
Також встановлено, що згідно з п.3.1. умов договору від 02.12.2004, пайовик зобов`язувався внести грошові кошти у визначених розмірах та у встановлені строки, що підлягало підтвердженню належним оформленням касових документів.
На підтвердження виконання зазначених зобов`язань ОСОБА_2 надано копії прибуткових касових ордерів за 2004–2006 роки. Однак, як вірно встановлено судом, зазначені документи не відповідають вимогам чинного на відповідні періоди законодавства щодо оформлення касових операцій, оскільки не містять усіх обов`язкових реквізитів (зокрема підписів та ідентифікаційних даних уповноважених осіб), що виключає можливість визнання їх належними та допустимими доказами фактичного внесення грошових коштів.
Посилання ОСОБА_2 на те, що суд нібито проігнорував довідку №437 від 18.12.2006, є безпідставними, оскільки суд надав оцінку всім наданим доказам у їх сукупності, зокрема й зазначеній довідці, однак дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів фактичного внесення коштів у повному обсязі. Сам по собі зміст довідки про нібито повну сплату пайових коштів не може безумовно підтверджувати факт виконання грошового зобов`язання, оскільки є лише внутрішнім документом суб`єкта господарювання і не замінює первинні бухгалтерські документи, що підтверджують рух грошових коштів. Водночас надані квитанції прибуткових касових ордерів не відповідають вимогам законодавства щодо оформлення первинних касових документів, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції при їх оцінці. 
Крім того, хоча відповідно до висновку судової експертизи від 21.03.2024 №24-277 рукописні записи у довідці виконані раніше 2019 року, такий висновок не підтверджує ані факту складання довідки саме 18.12.2006, ані факту її видачі чи підписання уповноваженими особами у відповідний період. Таким чином, експертне дослідження встановлює лише орієнтовний часовий проміжок нанесення записів, але не доводить юридичну дійсність документа на момент, на який посилається скаржниця.
Доказів, які б безпосередньо підтверджували факт підписання та видачі довідки саме 18.12.2006, до матеріалів справи не подано, а клопотань про проведення додаткової або повторної експертизи для уточнення часу виготовлення документа під час розгляду справи заявлено не було. 
Отже, довідка №437 від 18.12.2006 не може вважатися належним і достатнім доказом фактичного виконання грошового зобов`язання, а твердження про її ігнорування судом не відповідає матеріалам справи та змісту судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 лише 24.07.2019, тобто, через 15 років з дати договору та 13 років з дати акту приймання-передачі. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до пунктів 1, 2 наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (чинного на час видачі спірних свідоцтв про право власності), до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав та формування Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а також затверджено відповідне Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.
Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, органами місцевого самоврядування. Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства проводити бюро технічної інвентаризації (пункти 6.1, 6.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно).
Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою на підставі правовстановлюючих документів вже набутого права та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін "зловживання правом" означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і, навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Колегія суддів погоджується із висновком суду, про те, що реєстрація права власності через 13 років з моменту підписання акту, ненадання усних та/або письмових пояснень з приводу того, чому право власності не було зареєстровано протягом такого тривалого часу, а також ненадання доказів, які б свідчили про те, що протягом вказаного періоду існували обставини, незалежні від волі ОСОБА_2 , які перешкоджали вчиненню реєстраційних дій свідчить про наявність в діях ОСОБА_2 ознак недобросовісної поведінки.
Про ознаки недобросовісної поведінки також свідчить те, що ОСОБА_2 як власник об`єкта нерухомого майна відповідно до ст.322 ЦК України зобов`язана утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підтвердження того, що ОСОБА_2 користувалася спірним об`єктом нерухомого майна, нею було подано копію:
- копію договору від 12.03.2007, укладеного між ПП «СК «КОМФОРТ» та ОСОБА_2 , відповідно до якого власник передав, а підприємство прийняло в тимчасове користування нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 98,4 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_5 , поштовій адресі: АДРЕСА_1 ;
- копію договору від 01.12.2015, укладеного між ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» та ОСОБА_2 , за яким власник передав, а підприємство прийняло в тимчасове безоплатне користування приміщення цокольного поверху, загальною площею 98,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 .
Проте, укладання безвідплатного договору не може свідчити про те, що протягом усього часу ОСОБА_2 користувалася спірним житловим приміщенням.
Дійсно, 11.01.2021 між ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору від 01.12.2015, якою сторони встановили плату за користування вказаним житловим приміщенням у розмірі 2 500,00 гривень. Проте, вказану додаткову угоду укладено лише після виникнення спору в суді щодо вказаного об`єкта нерухомого майна у справі №522/15351/20.
Більше того, ОСОБА_2 не надала жодних доказів, які б підтверджували перерахування ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» на її користь грошової суми у розмірі 2 500,00 гривень щомісячно. Також, не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку сплачувала податок від отриманої грошової суми.
На підтвердження того, що вказаним приміщенням користувалися до моменту державної реєстрації також було подано:
- копію акту про пломбування від 31.07.2014, складений ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО», споживач - ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА»;
- копію технічного паспорту НОМЕР_1 розрахункового вимірювального комплексу від 31.07.2014 року, складеного ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО», споживач – ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА».
Проте, з відповіді з АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», що надійшла до суду 02.06.2023 року, АТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО» (правонаступником якого є АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» надавало послуги з постачання енергії за регульованим тарифом та відповідно укладало договори про постачання електричної енергії. Станом на кінець 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 договори про постачання електричної енергії між АТ «ДТЕК Одеські електромережі» та власниками нежитлових приміщень – не укладалися.
При цьому, договір про передачу майна в безоплатне користування між ОСОБА_2 та ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» було укладено лише 01.12.2015, тобто, більш ніж через рік з моменту складання наданого акту та технічного паспорту, тому, не зрозуміло яким чином та на якій підставі ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» могло користуватися приміщенням житловим приміщенням та відповідно бути визначено як споживач електроенергії.
До клопотання про долучення доказів від 20.06.2023 також долучені квитанції про оплату ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» електричної енергії у період з 2020 по 2023 роки.
Проте, зазначені докази не можуть підтверджувати добросовісне користування ОСОБА_2 спірним нежитловим приміщенням, оскільки вказані квитанції підтверджують сплату ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» послуг з постачання електроенергії у період, коли між сторонами вже існував спір щодо об`єкту нерухомого майна. При цьому, квитанцій про оплату будь-яких житлово-комунальних послуг у період з 2006 по 2019 роки – надано не було;
Також із відповіді з ТОВ «ООЕК», що надійшла до суду 28.06.2023 вбачається, що вперше ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» звернувся до ТОВ «ООЕК» із заявою-приєднанням до договору постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 – 28.12.2018. Із заяво-приєднанням до умов договору про постачання електричної енергії постачальника електричних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , вид об`єкту – офіс, ПП «СК «КОМФОРТ ОДЕСА» звернулося 24.06.2020, при цьому, для приєднання до договору ПП «СК «КОМФОРТ ОДЕСА» подало не договір, укладений з ОСОБА_2 , а акт приймання-передачі в експлуатацію об`єктів від 30.04.2014.
У відповіді з ТОВ «ІНФОКС», що надійшла до суду 14.06.2023 визначено, що за адресою: АДРЕСА_1 на нежитлове приміщення особових рахунків філія «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС» не відкривала, у зв`язку з чим, документи на даний об`єкт нерухомості у філії відсутній.
Тому, надані ОСОБА_2 докази для підтвердження того, що вона з 2007 року добросовісно користувалася спірним об`єктом нерухомого майна та доводи апеляційної скарги в цій частині - спростовуються матеріалами справи. 
Натомість судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за результатами аукціону, що підтверджується копією протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b, відповідно до якого переможцем аукціону, що відбувся 10.12.2020 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1268661651101 є ОСОБА_1 .
На підставі протоколу, 14.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець.
Дійсно, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2020 у справі №522/15351/20 було накладено арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м.
Проте, з матеріалів реєстраційної справи, а саме, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 11.01.2021 №240025163 вбачається, що відомості про арешт майна на підставі ухвали суду було внесено до реєстру лише на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.01.2021 №56100444, тобто, через місяць після проведення аукціону та відповідно укладання договору купівлі-продажу.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що особа, яка придбала майно за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяжень на це майно, не може вважатися недобросовісним набувачем.
Оскільки, спірне майно було придбано ОСОБА_1 на публічних торгах під час процедури реалізації майна, що належало банку, а в Державному реєстру речових прав на нерухомого майна як на момент проведення аукціону, так і на момент укладання договору та проведення державної реєстрації об`єкта нерухомого майна, відомості щодо обтяжень на це майно були відсутні, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем вказаного об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 46.1)).
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункти 6.44, 6.45).
Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 зазначила, зокрема, про те що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження (пункт 7.22).
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що в даній справі, наявні докази того, що відповідач ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» був обізнаний про наявність спору між ним та позивачем щодо стягнення коштів та представник банку приймав участь справі до винесення ухвали про накладення арешту. Незалежно від того, чи була відповідна ухвала суду про арешт внесена в ДРРП або ні – вона набрала законної сили та мала виконуватися. ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та наявності ухвали про арешту майно діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси ОСОБА_2 та який направлений на недопущення виконання рішення по справі № 522/15351/20. 
Проте вищевказані доводи є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно копії протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b переможцем аукціону, що відбувся 10.12.2020 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1268661651101 є ОСОБА_1 .
На підставі протоколу, 14.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець.
14.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу – Лапкевич Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 55694686 від 14.12.2020, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 року №237594941.
14.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» продало, а ОСОБА_1 купила спірне нежитлове приміщення.
Як вже було зазначено, з матеріалів реєстраційної справи, а саме, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 11.01.2021 року №240025163 вбачається, що відомості про арешт майна на підставі ухвали суду було внесено до реєстру лише на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.01.2021 року №56100444, тобто, через місяць після проведення аукціону та відповідно укладання договору купівлі-продажу.
При цьому, ОСОБА_2 не надала доказів, які б підтверджували ту обставину, що ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» у встановленому ч.6 ст.272 ЦПК України порядку отримало копію вказаної ухвали.
Згідно вимог ст. 387 ЦКУ власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
В даному випадку ОСОБА_1 придбала спірне майно на електронних торгах, де належним чином зареєструвалась, та стала переможцем, сплатила необхідну суму, та не була обізнана про наявність ухвали суду, на яку посилається ОСОБА_2 як на підставу незаконності продажу майна. Електронні торги не визнані незаконними або недійсними, а отже з боку ОСОБА_2 жодним чином не доведено, що ОСОБА_1 заволоділа спірним об?єктом нерухомості незаконно та без відповідної правової підстави.
Згідно ч. 1. ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
В даному випадку, оскільки ОСОБА_1 придбала спірну нерухомість за відплатним договором, доказів того що вона була обізнана про будь-які незаконні обставини продажу майна відсутні, ОСОБА_1 вважається добросовісним набувачем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, згідно п. 2 ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Оскільки ОСОБА_1 придбала спірне майно за результатами відритих торгів (аукціону), оформлених протоколом UA-EA-2020-12-04-000009 від 10.12.2020, майно не може бути витребуване з її володіння.
З урахуванням вищевикладеного та враховуючи те, що ОСОБА_2 не довела ті обставини, на які посилається у позовній заяві, беручи до уваги ту обставину, що добросовісність ОСОБА_1 презюмується, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлового приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташовано за адоресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1881842251101.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга  ОСОБА_2 не містить. 
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п.1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25.05.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова