Ухвала

22 червня 2026 року
м. Київ

справа № 754/11683/25
провадження № 61-8240ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів бюджету України, передбачених на утримання ГУНП у м. Києві, на свою користь грошові кошти в сумі 40 000,00 грн.

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 23 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 16 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2026 року - без змін.

19 червня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у цій справі.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії», № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії»).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено, що з 01 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328,00 грн.

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2026 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що спір стосується визначення меж відповідальності органів Національної поліції України за використання, обробку та застосування відомостей, отриманих у порядку автоматизованої електронної інформаційної взаємодії між державними інформаційними ресурсами. Зазначене питання не обмежується виключно обставинами даної справи, а стосується застосування норм законодавства у сфері інформаційно-аналітичної діяльності Національної поліції України, захисту персональних даних, функціонування державних інформаційних систем та гарантій захисту прав особи від втручання органів державної влади. У зв`язку з цим касаційна скарга порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та виходить за межі індивідуального спору між сторонами.

Крім того, справа має виняткове значення для скаржника, оскільки стосується законності використання, обробки та застосування відомостей про нього в державних інформаційних системах, які стали підставою для вчинення щодо нього владних дій, а також визначення меж відповідальності органів державної влади за наслідки використання таких відомостей. Судами попередніх інстанцій фактично сформульовано правову позицію, відповідно до якої орган Національної поліції не несе відповідальності за використання відомостей стосовно особи лише з тієї підстави, що такі відомості були автоматично отримані з інформаційних ресурсів іншого державного органу. Фактично судами було досліджено технічний механізм передачі інформації між державними інформаційними системами, однак не встановлено правову природу підстави, яка стала джерелом втручання у права позивача. Але такий підхід фактично допускає можливість втручання у права особи на підставі невизначеного за своєю правовою природою інформаційного запису, що суперечить принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права та не узгоджується з вимогами статті 19 Конституції України щодо діяльності органів державної влади виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені законом. Таким чином, предметом спору фактично є не лише питання відшкодування моральної шкоди, а й питання застосування законодавства у сфері інформаційно-аналітичної діяльності Національної поліції України, захисту персональних даних, функціонування державних інформаційних систем та електронної інформаційної взаємодії між державними реєстрами, а також гарантій захисту прав особи від втручання органів державної влади. Вирішення зазначених питань має значення не лише для учасників цієї справи, а й для невизначеного кола осіб, щодо яких органами державної влади використовуються відомості, отримані в автоматизованому режимі з інших державних інформаційних ресурсів. Також з огляду на те, що правомірність використання відомостей щодо нього в інформаційних системах органів державної влади є предметом інших судових проваджень (адміністративна справа № 320/57680/25), тому висновки у цій справі безпосередньо впливають на реалізацію ним права на ефективний судовий захист.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Так, у касаційній скарзі не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття такого судового рішення.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено в справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

І. А. Воробйова

Є. В. Коротенко