печерський районний суд міста києва
Справа № 757/31249/25-ц 
пр. 2-4421/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Соколова О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Птащука Є.В.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представника відповідача: Половінкіної А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 757/31249/25-ц за позовом ОСОБА_2 до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про відшкодування шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника та особистих немайнових прав, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява  ОСОБА_2 до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про відшкодування шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника та особистих немайнових прав.
З урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив поновити строк звернення до суду та визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні, а також факт мобінгу, щодо процедури звільнення позивача; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо ненадання права на рівну оплату праці за липень 2023 року у встановлений законом термін; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо ненадання права на отримання обґрунтованої відповіді та інформації, у встановлений законом термін; визнати неправомірними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо недотримання строків звільнення, встановлених КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи, відповідно до статей 133, 134, 141 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі укладених договорів про надання правничої допомоги та акту виконаних робіт у розмірі 16 000.тис. грн.; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення позивача № 341/к/тр від 30.06.2023 року та поновити на посаді фахівця з економічного розвитку, стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08.07.2023 по дату прийняття рішення по справі у розмірі відповідно до додаткової угоди № 5 до строкового трудового договору № 491 від 31.01.2023 року.
У обґрунтування позовних вимог вказано, що 02.01.2022 року між позивачем та Представництвом Данської ради у справах біженців в Україні було укладено строковий трудовий договір № 491. Трудовий договір неодноразово продовжувався. 
Додатковою угодою №5 від 31.01.2023 року строковий трудовий договір №491 вважається таким, що укладений на невизначений строк та переведено позивача з посади асистента з економічного відновлення на посаду фахівця з економічного відновлення.
Трудові обов`язки позивач виконував у м. Дніпро за адресою: пр. Дмитра Яворницького 17 «В».
08.05.2023 року листом № IEV/2023/05/386 позивача повідомили про скорочення його посади відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України у зв`язку із завершенням реалізації проекту та припиненням грантового фінансування.
07.07.2023 року звільнення відбулося на підставі наказу № 341/к/тр від 30.06.2023 року, виданого керівником Представництва Закрзевські Джуліаном Хеннером, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).
Вказує, що позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади у межах строку попередження про вивільнення, попри наявність відповідних вакансій, позивач не відмовлявся від жодної посади. Така бездіяльність відповідача свідчить про невиконання обов`язку забезпечити працевлаштування особи з інвалідністю, передбаченого статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Відповідач не забезпечив працевлаштування позивача, не запропонував наявну вакантну посаду відповідно до кваліфікації та трудового досвіду, а навпаки - запропонував позивачу подати заяву на загальних підставах, як інші кандидати, з проходженням загального конкурсу та співбесіди. Більше того, позивача було зобов`язано самостійно звертатися до роботодавця з метою можливого подальшого працевлаштування, що, на думку позивача, є порушенням трудових гарантій, передбачених законодавством у випадку скорочення штату (зокрема, статтями 40 та 42 КЗпП України).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2025 року позовну заяву ОСОБА_2 - залишено без руху.
22.07.2025 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2025 року позивачем усунуто вказані недоліки.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2025 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/31249/25-ц за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.
15.08.2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.
18.08.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про постановлення окремої ухвали.
25.08.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.
25.08.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
01.09.2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.
03.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
05.09.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним.
08.09.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про визнання зловживання процесуальними правами.
22.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
13.10.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.
21.11.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи.
01.12.2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
01.12.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним.
10.12.2025 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним.
20.03.2026 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи та зміну предмету позову.
23.02.2026 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
18.03.2026 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення.
23.03.2026 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про постановлення окремої ухвали.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про визнання зловживання процесуальними правами.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про визнання витребування доказів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання залишено без розгляду заяву позивача про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання приєднано до матеріалів справи клопотання позивача про долучення доказів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про визнання витребування доказів.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання приєднано до матеріалів справи заяву позивача про зміну предмету позову.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання приєднано до матеріалів справи додаткові пояснення позивача.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2026 року занесеною до протоколу судового засідання приєднано до матеріалів справи клопотання позивача про долучення довідки про сплату єдиного внеску.
У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, просив задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог позову та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.
Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просить суд поновити строк звернення до суду, оскільки наявність надзвичайних обставин об`єктивного характеру - тривалий воєнний стан, обмеження доступу до правосуддя, складна соціально економічна ситуація, відсутність правової допомоги - унеможливили своєчасне звернення до суду.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник має право звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про достатність підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду з вказаним позовом.
Так, судовим розглядом встановлено, що 02.01.2022 року між ОСОБА_1 та Представництвом Данської ради у справах біженців в Україні було укладено строковий трудовий договір № 491. Трудовий договір неодноразово продовжувався. 
Додатковою угодою №5 від 31.01.2023 року строковий трудовий договір №491 вважається таким, що укладений на невизначений строк та переведено позивача з посади асистента з економічного відновлення на посаду фахівця з економічного відновлення.
Трудові обов`язки позивач виконував у м. Дніпро за адресою: пр. Дмитра Яворницького 17 «В».
08.05.2023 року листом № IEV/2023/05/386 позивача повідомили про скорочення його посади відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України у зв`язку із завершенням реалізації проекту та припиненням грантового фінансування.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Так, Повідомленням про вивільнення працівників від 08.05.2023 року №IEV/2023/05/386 позивачу було повідомлено та ознайомлено (дата ознайомлення 08.05.2023 року) про те, що посада, яку обіймав позивач підлягає скороченню у зв`язку із закінченням проекту та припинення грантового фінансування та звільнення з посади фахівця з економічного розвитку на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудуться 07.07.2023 року.
Наказом Представництва від 30.06.2023 року №341/к/тр на підставі наказу Представництва від 04.05.2023 року № 225/1к/тр «Про внесенні змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад» позивача було звільнено з посади 07.07.2023 року та виплачена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку та компенсація за 18 днів невикористаної щорічної відпустки.
Судовим розглядом встановлено, що Представництвом на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з моменту працевлаштування позивача (04.01.2022 року по 07.07.2023 року включно) було своєчасно та в повному обсязі нараховано, обчислено і сплачено єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску. 
Окрім того, оскільки позивач надав до Представництва довідку МСЕК від 09.12.2021 року серія 12 ААВ № 547085, лише в серпні 2022 року, Представництво у період з січня по серпень 2022 року нараховувало та сплачувало ЄСВ по повній ставці, а саме - 22%, замість 8,41%, що спричинило надмірну сплату ЄСВ. 
Таким чином, твердження позивача про неналежну сплату ЄСВ за позивача за останній місяць його роботи є хибним та не відповідає дійсності.
Судовим розглядом встановлено, що Представництво Датської Ради у справах біженців в Україні є відокремленим підрозділом іноземної організації Датської ради у справах біженців, та зареєстроване в Україні в 2014 році з метою надання гуманітарної та благодійної допомоги, реалізації проектів міжнародної технічної допомоги в Україні. Представництво не є підприємством, не здійснює в Україні та не може здійснювати підприємницької діяльності, оскільки остання є заборонена згідно Положення про Представництво Датської Ради у справах біженців в Україні, підприємницька діяльність не відповідає цілям Представництва та меті його створення. 
Представництво не має власного доходу. Джерелом його фінансування є кошти міжнародних партнерів - Урядів іноземних держав, які Представництво отримує від материнської організації - Датської ради у справах біженців. Зважаючи на таку специфіку будь-які витрати, в тому числі витрати на кадрове забезпечення, відбуваються виключно за умови наявності фінансування Донорів - Урядів іноземних держав. 
Представництво провадить гуманітарну та благодійну діяльність на території України, здійснює гуманітарне розмінування. Фінансування, яке отримує Представництво, йде на досягнення гуманітарних, благодійних цілей, а кожен напрямок фінансування, в тому числі покриття витрат на кадрове забезпечення узгоджується бюджетом з Донорами - Урядами іноземних держав. 
Судовим розглядом встановлено, що про таку специфіку Представництва позивачу було достеменно відомо, адже умова про те, що строк трудових відносин між Сторонами співпадає зі строком фінансування Донорами прописана в строковому трудовому договорі, який був укладені між позивачем та Представництвом від 04.01.2022 р. № 491. 
Так, в статті 6.2.5. Строкового договору від 04.01.2022 року № 491, який був чинний до моменту звільнення з посади (до 07.07.2023 р.), передбачено наступне: 
«Крім підстав передбачених цим Договором та чинним законодавством України, цей Договір може бути припинений, у зв`язку з припиненням грантового фінансування. Про припинення такого фінансування та дату припинення цього Договору буде повідомлено в письмовій формі Працівнику особисто не менш ніж за 2 місяці до настання дати припинення цього Договору». 
Також, пунктом 9.5. додаткової угоди від 31.01.2023 року № 5 до зазначеного вище договору визначено: «…строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках передбачених законодавством та/або згідно пункту 6.2.5 договору…». 
Крім того, діяльність працівників Представництва окрім Строкового трудового договору, регулюється Правилами внутрішнього трудового розпорядку Представництва (далі - Правила), в підпункті 8.3.1. пункту 8.3. Розділу 8. Заключних положень встановлено: «8.3.1. Всі працівники повинні ознайомитися з цими Правилами. Після підписання їхнього трудового договору вважатиметься, що працівник погоджується зі змістом цих Правил.». У підписаній заяві позивача на роботу чітко прописано, що останній є ознайомлений з Правилами. 
Умова про залежність строку трудового договору від фінансування прописана також в підпункті 2.6.2. Правилах внутрішнього трудового розпорядку Представництва: «2.6.2. Працевлаштування починається з дати та на умовах, визначених трудовим договором. Зважаючи на питання фінансування, трудовий договір зазвичай укладається на період часу, необхідний для реалізації конкретного, що фінансується донорами.». 
Відповідно до Правил, Представництво здійснює інформування всіх свої працівників про наявні вакантні посади та конкурсні умови їх заміщення шляхом скерування листів на робочі електронні адреси, які закріплені за кожним працівником. Така форма повідомлення є закріплена у Правилах внутрішнього трудового розпорядку Представництва, зокрема в пункті 2.4.3.3. вказано «Вакансія оголошується через UKR-allstaff@drc.ngo та на всіх зустрічах персоналу», а в пункті 2.4.2. зазначено «Внутрішнє оголошення - створення нової посади або заміщення вакантної посади з урахуванням лише поточних співробітників ДРБ без оголошення та розгляду зовнішніх кандидатів». 
Згідно п. 2.4.3.4. Правил внутрішнього трудового розпорядку Представництва, - «Заявки вимагають оновленого резюме та короткого супровідного листа обсягом не більше однієї сторінки», а відповідно до 2.4.3.5. Правилах внутрішнього трудового розпорядку Представництва, «Весь внутрішній набір повинен включати як мінімум співбесіду, та, за необхідності, тест або огляд Форми оцінювання персоналу. Повідомлення про вакантні посади скеровуються для внутрішніх працівників з метою сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату.
Позивач посилається на те, що Представництвом не було запропоновано жодної вакантної посади.
Проте, позивач підтверджує те, що у липні 2023 року, перебуваючи у трудових відносинах подав заявку на іншу посаду - фахівець з життєзабезпечення, а отже це підтверджує те, що позивач отримував інформацію про наявні вакантні посади та був обізнаний щодо процедури повідомлення про вакансії, які були у Представництві в період з моменту повідомлення його про скорочення до моменту звільнення його з посади. 
Згідно п. 2.4.3.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку Представництва (з якими позивач був ознайомлений при підписанні Строкового трудового договору з Представництвом), весь внутрішній набір повинен включати, як мінімум, співбесіду та, за необхідності, тест або огляд форми оцінювання персоналу. 
Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив співбесіду та тестування за результатами яких комітет з відбору прийняв рішення в користь іншого кандидата, а тому позивач отримав відмову у зайнятті даної посади. 
Окрім цього, після свого звільнення, позивач подавався на вакантні посади що були розміщені на офіційних ресурсах, тож достеменно володів інформацією про сервіси розміщення вакантних посад в Представництві, це підтверджується зокрема його заявою від 29.12. 2023 року. 
Листом Представництва від 05.02.2024 року №IEV/2024/02/102 позивачу надано відповідь, що станом на 01.12.2023 року зазначена вакансія була закрита та звертається увага позивача на те, що згідно оголошення на яке позивач посилається, роботодавець має право прийняти кандидата на конкурсній основі на роботу до дати закриття оголошеної вакансії, в той час як позивач надіслав форму на вакансію та отримана Представництвом 15.12.2023 року, а поштове відправлення заявки позивача було отримано 08.01.2024 року. На дату звернення позивача у Представництва не було цієї чи аналогічної посади, чи посади з ідентичною кваліфікацією. 
Отже, твердження позивача про те, що жодної вакантної посади йому не пропонувалось не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.
Статтею 42 КЗпП України визначено перелік осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. 
Абзацом третім статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1-3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. 
Відповідно до свого статусу особи з інвалідністю, позивач посилається на вимоги абзацу другого статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а саме : «…Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю , здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю…». 
Цією статтею Закону визначено, працевлаштування осіб з інвалідність за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю за відповідною бюджетною програмою та/або створення спеціально адаптованих робочих місць. 
Судовим розглядом встановлено, що Представництво відповідно до свого Положення не може отримувати та не отримує кошти з державного бюджету, а отже не створює за рахунок бюджетних коштів спеціальні робочі місця. При працевлаштуванні позивачем не було надано Представництву відомості про статус особи з інвалідністю, робоче місце позивача не було створене як спеціальне для працевлаштування особи з інвалідністю.
Разом з тим, в жодній статті Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та в КЗпП України не передбачено «зобов`язання роботодавця забезпечувати переважне право для осіб з інвалідністю на залишення на роботі», як про це зазначає позивач.
Позивач посилаєтесь на дискримінацію, проте не надає жодних доказів, документів чи аргументів, які б містили таке підтвердження саме в діях відповідача.
До того ж, вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача № 341/к/тр від 30.06.2023 року, поновлення на посаді фахівця з економічного розвитку, стягнення середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08.07.2023 по дату прийняття рішення по справі у розмірі відповідно до додаткової угоди № 5 до строкового трудового договору № 491 від 31.01.2023 року не підлягають задоволенню, оскільки судовим розглядом не встановлено підстав для їх задоволення, крім того звільнення позивача з ініціативи власника з підстав скорочення чисельності штату працівників відбулося з дотриманням процедури, визначеної для цього КЗпП України, а тому правові підстави для задоволення вказаних вимог - відсутні.
Відповідно до пункту 1 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
Оцінивши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із цих обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Поновити  ОСОБА_2 строк звернення до суду з вказаним позовом.
Позов ОСОБА_2 до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про відшкодування шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника та особистих немайнових прав - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 27.03.2026 року.
Суддя О.М. Соколов