ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 344/2364/19
провадження № 51-1345 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), 
третьої особи, інтересів якої 
стосуються судові рішення ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
представника третьої особи - 
адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника третьої особи ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 42018000000001520 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорів Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки та конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Вирішено долю речових доказів у справі.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року в частині, що стосується такого майна: предмет неправомірної вигоди загальною сумою 4700 євро; жорсткий диск «Seagate» s/n 5JVD9GZQ. В іншій частині арешт залишено без змін.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року вирок змінено.
Пом`якшено ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Скасовано арешт з ювелірних прикрас із золота у кількості 24 штуки (згідно переліку).
В іншій частині вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
До Господарського суду Івано-Франківської області 02 червня 2016 року надійшла заява Долинської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області щодо порушення справи про банкрутство ПАТ «Живиця», головою правління якого був ОСОБА_10 .
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цю справу передано на розгляд судді ОСОБА_7 .
Автоматизованою системою з відбору кандидатів на призначення розпорядника майна на запит суду арбітражним керуючим ПАТ «Живиця» визначено ОСОБА_11 .
Суддею ОСОБА_7 було здійснено ряд процесуальних дій, зокрема, порушено провадження у справі про банкрутство, введено процедуру розпорядження майном боржника, а також призначено розпорядником майна арбітражного керуючого ОСОБА_11 , якого у подальшому призначено керуючим санацією цього підприємства.
23 березня 2018 року до суду надійшла заява арбітражного керуючого ОСОБА_12 про участь у справі про банкрутство ПАТ «Живиця» як керуючого санацією.
У березні 2018 року до голови правління ПАТ «Живиця» ОСОБА_10 зателефонував суддя ОСОБА_7 і запропонував зустрітися для обговорення обставин розгляду ним справи про банкрутство згаданого підприємства, на що ОСОБА_10 погодився.
У третій декаді березня 2018 року під час зустрічі ОСОБА_7 повідомив про можливість зміни ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , на що ОСОБА_10 повідомив, що його, як голову правління, влаштовує виконання ОСОБА_11 своїх обов`язків і він не хоче змінювати його.
Під час цієї розмови у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 за ухвалення ним рішення про продовження строку повноважень розпорядника майна арбітражного керуючого ОСОБА_11 .
04 червня 2018 року ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_7 з метою з`ясування питання, чи може ОСОБА_11 залишитися арбітражним керуючим підприємства.
При цьому ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на одержання ним як службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії, з використанням наданої йому влади, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, повідомив ОСОБА_10 про можливість винесення ним рішення про продовження строку повноважень арбітражного керуючого ОСОБА_11 за умови надання йому неправомірної вигоди.
30 липня 2018 року ОСОБА_7 під час зустрічі з ОСОБА_10 підтвердив свої наміри отримати неправомірну вигоду за винесення ним рішення про продовження строку повноважень ОСОБА_11 та чітко визначив її розмір у вигляді 5000 євро, що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та є значним розміром.
На виконання попередньої домовленості, 02 серпня 2018 року у більярдному клубі «Дінаріс» у м. Івано-Франківську ОСОБА_7 одержав від ОСОБА_10 частину раніше обумовленої суми неправомірної вигоди в розмірі 2000 євро, що згідно курсу НБУ становило 63 069,81 грн.
Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 , що іншу частину обумовленої суми неправомірної вигоди він повинен надати не пізніше 07 серпня 2018 року.
На виконання цієї домовленості, у вказану дату ОСОБА_10 під час зустрічі з ОСОБА_7 передав останньому другу частину суми в розмірі 3000 євро, що згідно курсу НБУ становить 93 954,45 грн, яку ОСОБА_7 отримав за винесення ним, як суб`єктом владних повноважень, рішення про продовження повноважень арбітражного керуючого ОСОБА_11 у справі про банкрутство ПАТ «Живиця».

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, а також звільнити ОСОБА_7 з-під варти. Захисник стверджує про недопустимість як доказу грошових коштів (предмета неправомірної вигоди) внаслідок того, що в жодному процесуальному документі не міститься рішення про використання заздалегідь ідентифікованих грошових коштів, що є порушенням ст. 273 КПК України. Вказує, що відсутність такого рішення, оформленого у письмовій формі, призвело до порушення правової процедури та порушення права ОСОБА_7 на доведення його винуватості виключно на підставі доказів, одержаних законним шляхом та його права на захист.
Захисник вважає, що оскільки предмет неправомірної вигоди - кошти є недопустимим доказом, то відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Також захисник посилається на наявність провокації злочину, чому суди не дали належної оцінки.
Крім того, захисник стверджує, що ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного, оскільки на момент повідомлення про підозру (08 серпня 2018 року) це міг зробити лише Генеральний прокурор чи його заступник без права передоручення. Тому вручення підозри прокурором за дорученням Генерального прокурора є юридично нікчемним. Захисник стверджує, що посилання суду в цьому випадку на висновок ВП ВС є безпідставним. 

Представник третьої особи ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення відносно ОСОБА_7 в частині залишення без змін арешту домоволодіння, земельної ділянки, колекційних монет та грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та 50 євро і постановити в цій частині нове рішення, яким скасувати накладений арешт.
Стверджує, що домоволодіння і ділянка, на які накладено арешт, не можуть бути заарештовані з метою забезпечення спецконфіскації, тому що не належать засудженому і не підпадають під ознаки, визначені п.п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України. Суди неправильно встановили момент розірвання шлюбу, а тому вказана нерухомість є власністю лише заявниці, що проігнорував апеляційний суд, який дійшов неправильного висновку про наявність фактичних шлюбних відносин між заявницею та засудженим.
Також наводить аргументи на підтвердження того, що вилучені кошти та колекційні монети належать заявниці.
Зазначає, що апеляційний суд неправильно послався на те, що спір про приналежність речей можна вирішити в порядку цивільного судочинства, чим порушено ст.ст. 100, 64-2, 173 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник подав письмові доводи, в яких висловив пояснення сторони захисту щодо обставин кримінального провадження та недопустимості доказів, які просив врахувати при касаційному розгляді.

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали скаргу та просили її задовольнити з наведених захисником підстав.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарг та просив залишити судові рішення без змін.
Третя особа, інтересів якої стосуються судові рішення, ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 підтримали свою скаргу, просили її задовольнити і скасувати арешт на визначене у скарзі майно.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 

Мотиви суду

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 висловлює незгоду з оцінкою доказів, наданою судами, та надає їм власну оцінку. Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази та вирішувати питання про їх достовірність. При перевірці доводів, наведених у скаргах, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Під час розгляду цього кримінального провадження суд дотримався наведених вимог закону, безпосередньо дослідив докази та оцінив їх у сукупності, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними і допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 

Ухвалюючи вирок, суд послався на показання свідка ОСОБА_10 щодо обставин та причин його спілкування з суддею ОСОБА_7 , де свідок зазначив про факт вимагання у нього неправомірної вигоди зі сторони обвинуваченого. Також суд взяв до уваги дані протоколів, складених за результатами НСРД - аудіо-, відеоконтролю особи, де зафіксовані розмови свідка й обвинуваченого щодо питань, пов`язаних зі справою, яка перебуває у провадженні судді. Також у протоколі від 06 серпня 2018 року зафіксовано як свідок поклав до сумки ОСОБА_7 , яку той попередньо відкрив, речі, схожі на гроші. А також учасники розмови домовилися, що решту суми ОСОБА_10 надасть пізніше. Наступний протокол від 08 серпня 2018 року містить інформацію про те, що ОСОБА_7 під час обговорення питання, пов`язаного з оскарженням судових рішень у провадженні про банкрутство ТОВ «Живиця», взяв у ОСОБА_10 речі, які поклав у кишеню. При цьому з розмови вбачається, що мова йде, у тому числі, про певну суму.

З протоколів огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 02 та 07 серпня 2018 року встановлено вручення ОСОБА_10 коштів у розмірі 2 та 3 тисячі євро відповідно для подальшого використання під час проведення заходів з перевірки фактичних даних про одержання неправомірної вигоди суддею ОСОБА_7 .

Досліджуючи протокол за результатами проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину від 08 серпня 2018 року, суд першої інстанції встановив, що у цьому протоколі зафіксовані дані про передачу свідком ОСОБА_10 02 та 07 серпня 2018 року коштів у розмірі 2 та 3 тисячі євро відповідно, які попередньо були ідентифіковані шляхом огляду, визначення серійних номерів, а також за допомогою препарату «Світлячок-М».

Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, судом було встановлено, що під час особистого обшуку ОСОБА_7 у лівій кишені його штанів виявлено і вилучено кошти в розмірі 3000 євро. З протоколу освідування особи, яке здійснювалося на підставі постанови прокурора від 07 серпня 2018 року, встановлено ознаки світіння спеціальної хімічної речовини на лівій долоні затриманого, було зроблено змиви з його рук.

Висновком експерта від 12 жовтня 2018 року підтверджено наявність нашарування люмінісцентної спеціальної хімічної речовини на наданих експерту грошових купюрах та серветках зі змивами з рук ОСОБА_7 . За дослідженими фізико-хімічними властивостями та якісним елементним складом виявлені хімічні речовини однакові між собою та однакові з хімічною речовиною препарату під назвою «Світлячок-М».

Суд дослідив відповідь ФЕУ СБУ від 23 серпня 2018 року, якою підтверджувалася видача готівкових коштів у сумі 5000 євро для забезпечення НСРД у цьому кримінальному провадженні.

Захисник вказує на недопустимість використання під час контролю за вчиненням злочину ідентифікованих коштів, посилаючись на відсутність у постанові прокурора вказівки про застосування спеціальних несправжніх (імітаційних) засобів, а також на відсутність окремого рішення керівника органу досудового розслідування чи прокурора про використання під час проведення НСРД спеціальних засобів.

Аналогічні доводи висловлювала сторона захисту і під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, які їх перевірили належним чином. Так, суди зазначили, що НСРД, передбачені зокрема ст. 271 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Статтею 273 КПК України передбачено можливість використання заздалегідь ідентифікованих засобів під час проведення НСРД за рішенням керівника органу досудового розслідування, прокурора.

Судами попередніх інстанцій було зазначено, що на право, а не обов`язок винесення такої окремої постанови вказує обставина розслідування злочину, який ще вчиняється. Суди правильно звернули увагу, що під час винесення постанови про контроль за вчиненням злочину у цьому кримінальному провадженні було зазначено про вид НСРД та про вручення коштів ОСОБА_10 для подальшої передачі неправомірної вигоди ОСОБА_7 . Суди обґрунтовано вказали, що з огляду на принцип оперативності під час розслідування кримінальних правопорушень рішення, про яке йдеться у ч. 1 ст. 273 КПК України, може бути прийнято в усній формі.

Також відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 271 КПК України у рішенні прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину, крім іншого, зазначається про застосування спеціальних імітаційних засобів. У випадку використання під час НСРД справжніх ідентифікованих грошових коштів кримінальний процесуальний закон такої вимоги не містить. Ідентифікація грошових коштів, зафіксована у відповідному протоколі, наявність підтвердження джерела їх походження та відображення факту їх використання у протоколі про хід і результати проведення НСРД виключає сумнів у законності використання грошових коштів під час проведення контролю за вчиненням злочину.

При цьому сторона захисту не заперечує факт наявності цих коштів, не ставить під сумнів джерело їх походження та отримання їх ОСОБА_7 від ОСОБА_10 , а також не вказує яким чином наявність окремого процесуального письмового рішення про використання ідентифікованих грошових коштів могла вплинути на доведеність факту одержання ОСОБА_7 неправомірної вигоди.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність у матеріалах провадження постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину, протоколу огляду та помітки грошових коштів, у результаті якого вони були ідентифіковані, виключає обґрунтовані сумніви у законності походження коштів для використання під час цієї слідчої дії.

Звернувши увагу на аналогічний довід сторони захисту, апеляційний суд у своєму рішенні правильно вказав, що КПК України не містить вимоги щодо окремого оформлення у формі постанови рішення про використання заздалегідь ідентифікованих грошових коштів, тому відсутність у матеріалах кримінального провадження цього рішення не свідчить про наявність таких порушень КПК України, які б могли призвести до ухвалення незаконного та/або необґрунтованого рішення. 

Тому висновки захисника про те, що немає предмету неправомірної вигоди, а отже немає складу злочину, суперечать матеріалам провадження.

Також судами попередніх інстанцій були досліджені доводи сторони захисту щодо наявності провокації злочину та визнані безпідставними.

Практикою ЄСПЛ вироблено критерії перевірки обґрунтованих тверджень заявників щодо провокації вчинення злочину на основі двох тестів на відмінність провокації до вчинення злочину, що суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), від дозволеної поведінки під час застосування законних таємних методів у кримінальних розслідуваннях: матеріально-правового тесту, у межах якого підлягає перевірці поведінка правоохоронних органів на предмет наявності ознак схиляння (підбурення) особи до вчинення злочину; процесуального тесту, в межах якого суд має забезпечити змагальну, ретельну процедуру перевірки заяви про провокацію.

При цьому в межах матеріально-правового тесту суд має з`ясовувати, чи мали органи влади вагомі підстави для початку таємної операції. Якщо органи влади стверджують, що вони діяли на основі інформації, отриманої від приватної особи, також важливо проаналізувати, чи така приватна особа могла мати будь-які приховані мотиви (Tchokhonelidze v. Georgia, заява № 31536/07, § 45, рішення від 28 червня 2018 року). Коли участь поліції обмежується наданням допомоги приватній стороні в реєстрації здійснення незаконної діяльності іншої приватної сторони, визначальним фактором залишається поведінка цих двох осіб (Ramanauskas v. Lithuania (№ 2), заява № 55146/14, § 56, рішення від 20 лютого 2018 року). ЄСПЛ наголошує на необхідності чіткої та передбачуваної процедури санкціонування слідчих заходів, а також їх належного контролю, документування дій учасників таким чином, щоб потім можливо було проводити їх незалежну перевірку (Matanoviс v. Croatia, заява № 2742/12, § 124, рішення від 4 квітня 2017 року). Якщо згідно з цим критерієм на підставі наявної інформації Суд міг би з достатньою мірою впевненості визначити, що внутрішні органи розслідували діяльність заявника в основному пасивним способом і не підбурювали його до вчинення злочину, як правило, цього буде достатньо для того, щоб Суд дійшов висновку, що подальше використання у кримінальному провадженні проти заявника доказів, отриманих за допомогою таємних заходів, не викликали спірних питань відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції (Matanoviс v. Croatia, § 133).

За висновками ЄСПЛ провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Верховний Суд зазначив, що у провадженнях, в яких йдеться про можливу провокацію злочину, необхідно враховувати чи існували відносини між надавачем і одержувачем неправомірної вигоди безвідносно до правоохоронних органів, чи існували питання, у вирішенні яких був зацікавлений надавач неправомірної вигоди і які міг або обіцяв вирішити одержувач неправомірної вигоди до того, як правоохоронним органам стало відомо про ці факти. Така інформація дозволить зробити висновок про вплив правоохоронних органів на хід подій і, як наслідок, про наявність або відсутність ознак провокації злочину. 

Фактично про провокацію злочину може йтися тоді, коли правоохоронні органи штучно створили ситуацію, з метою спонукати особу до вчинення злочину. Однак якщо правоохоронні органи лише долучилися до фіксації і розслідування на певному етапі розвитку подій, зокрема після подання особою заяви про вчинення злочину, то це свідчить про їх пасивну роль, яка проявилася лише у належній фіксації вчинюваного кримінального правопорушення. 

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 подав заяву до т.в.о. начальника ВБКОЗ УСБУ в Івано-Франківській області про те, що суддя ОСОБА_7 повідомив його, що для прийняття рішення про залишення ОСОБА_11 на посаді розпорядника майна боржника йому потрібно передати 5 тисяч доларів США. Ця заява була скерована до САП, де заявник під час надання пояснень підтвердив наведені ним обставини. В судовому засіданні не було встановлено фактів, які би свідчили про те, що на момент подання цієї заяви між заявником та ОСОБА_7 були неприязні відносини або про перебування ОСОБА_10 під тиском правоохоронних органів. 

Фактичні обставини, наведені в заяві, вимагали перевірки, а тому вказані факти були внесені до ЄРДР з метою подальшого досудового розслідування. 

Суди дійшли висновку, що дії свідка не були провокативними, оскільки судами був встановлений факт нетипової для судді активної поведінки щодо організації та особистої зустрічі зі свідком, обговорення питань про можливість зміни судом арбітражного керуючого. Суди встановили, що ОСОБА_7 визначав місце та час зустрічі, пропонував ОСОБА_10 зателефонувати за можливості для того, щоб «порадитися», спрямовував хід розмов на обговорення теми надання неправомірної вигоди і саме підозрюваний у завуальованій формі визначив її розмір.

Необхідність проведення у цьому кримінальному провадженні НСРД у виді контролю за вчиненням злочину визначалася специфікою вчинення корупційних кримінальних правопорушень, особою підозрюваного, оскільки отримання доказів у цьому провадженні у інший спосіб було б неможливим. При цьому суди дійшли обґрунтованого висновку, що процедура надання дозволу на проведення НСРД була ясною та передбачуваною, застосування таких заходів повністю ґрунтувалось на нормах КПК України та переслідувало легітимну мету. Контроль за вчиненням злочину проводився на підставі постанови прокурора, він полягав у створенні слідчим та оперативним підрозділом відповідних умов в обстановці, максимально наближеній до реальної, з метою перевірки дійсних намірів особи.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що будь-яка негласна операція повинна відповідати вимозі про проведення розслідування по суті пасивним чином. Це виключає, зокрема, будь-яку поведінку, яка може трактуватися як тиск на заявника щодо вчинення правопорушення, наприклад, прояв ініціативи у зв`язку із заявником, поновлення пропозиції, незважаючи на його первинну відмову, наполегливі спонукання, підвищення ціни над середньою ціною або апелювання до жалю при згадках про ознаки «відмови».

Суди під час дослідження доказів не встановили жодних ознак провокування ОСОБА_7 або визначальної ролі ОСОБА_10 чи правоохоронних органів у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, ці органи діяли у пасивний спосіб. Визначальним фактором була саме поведінка ОСОБА_7 під час зустрічей зі свідком.

Також суди обґрунтовано зазначили, що на відсутність провокації вказує й те, що неправомірна вигода надавалася двома частинами і ОСОБА_7 не відмовився від другої, незважаючи на можливість усвідомити злочинність своїх дій та припинити їх.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками про відсутність провокації на вчинення злочину.

Захисник у касаційній скарзі стверджує, що у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7  не набув статусу підозрюваного, оскільки на момент повідомлення його про підозру (08 серпня 2018 року) це міг зробити лише Генеральний прокурор чи його заступник без права передоручення. Тому захисник вважає, що вручення підозри прокурором за дорученням Генерального прокурора є юридично нікчемним, а отже, і повідомлення від 20 грудня 2018 року про зміну раніше повідомленої підозри не здійснено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України (у редакції, чинній на момент складання повідомлення про підозру у цьому провадженні) письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором або його заступником. Схожа норма закріплена в ч. 4 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою судді може бути повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення лише Генеральним прокурором або його заступником.

Особливий порядок здійснення повідомлення про підозру суддям саме Генеральним прокурором або його заступником, які обіймають керівні адміністративні посади в органі прокуратури найвищого рівня, є однією з гарантій захисту суддів від протиправного впливу та втручання будь-яких суб`єктів у їхню професійну діяльність зі здійснення правосуддя в державі. Ця гарантія покликана також захищати суддів від дій, спрямованих на безпідставну дискредитацію та підрив авторитету судової влади в суспільстві загалом.

Правова природа таких гарантій полягає в тому, що вони не можуть розглядатися як особисті привілеї судді, а навпаки, мають публічно-правове призначення та служать засобом захисту від необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності, політичної репресії, примусового усунення від виконання своїх посадових та професійних обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду (ВП) в постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34 кс 19) виклала правову позицію, згідно з якою гарантія незалежності суддів забезпечується тим, що виключно Генеральний прокурор або його заступник перевіряють підстави для повідомлення про підозру судді, складають та підписують її текст, а також можуть повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру. Письмове повідомлення про підозру судді, яке передбачає погодження і подальше підписання такого процесуального документа, може здійснюватися лише Генеральним прокурором або його заступником. Це повноваження Генерального прокурора або його заступника є винятковим і не може бути передоручене іншим особам. Генеральний прокурор або його заступник реалізують повноваження щодо письмового повідомлення про підозру судді незалежно від того, чи здійснюють вони процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні. Генеральний прокурор або його заступник можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру судді суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії в конкретному кримінальному провадженні. Вручення повідомлення про підозру судді уповноваженим суб`єктом за умови, що таке рішення було прийняте (складене) та підписане саме Генеральним прокурором або його заступником, не порушує гарантії суддівської незалежності.

Як убачається з матеріалів провадження, письмове повідомлення про підозру судді ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, було складено та підписано 08 серпня 2018 року Генеральним прокурором України ОСОБА_13 .

Відповідно до доручення Генерального прокурора України вручення цього повідомлення про підозру було доручено прокурору ОСОБА_14 , який входив до групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні.

Повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_7 було складено 20 грудня 2018 року заступником Генерального прокурора - керівником САП ОСОБА_15 та вручено ним цього ж дня. 

Отже, повідомлення про підозру судді було складено та підписано належним суб`єктом. 

Таким чином, слушним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що в цьому кримінальному провадженні вручення письмового повідомлення про підозру здійснено з дотриманням положень п. 4 ч. 2 ст. 36 та п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України, а доводи касаційної скарги є безпідставними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що на момент вручення підозри кримінальний процесуальний закон не надавав можливості Генеральному прокурору України доручати вручення повідомлення про підозру судді, а також твердження що висновок ВП щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не наділений статусом обов`язкового для судів є безпідставними.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики. В Україні завдання забезпечення сталості та єдності судової практики покладається на Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою.

Відповідно до ч. 4 ст. 442 КПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів або палата, об`єднана палата, що передала справу відповідно на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду.

У зазначеній постанові ВП від 11 грудня 2019 року було надано тлумачення порядку здійснення письмового повідомлення про підозру судді з метою забезпечення гарантії незалежності суддів. Будь-яких застережень про виключну перспективність правозастосування чи будь-яких інших обмежень дії правових висновків у часі ця постанова не містить. Норми КПК України, які регулювали порядок повідомлення про підозру судді та були предметом тлумачення у цій постанові діяли і під час здійснення повідомлення про підозру ОСОБА_7 . А тому суди обґрунтовано дійшли висновку, що вони мають бути застосовані і до обставин цього кримінального провадження.

З таким висновком колегія суддів також погоджується, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би свідчили про недопустимість доказів та відповідно до ст. 412 КПК України були би підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Суд першої інстанції оцінив усі докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, навів у вироку мотиви неврахування певних доказів. Оцінка доказів судом є всебічною, обґрунтованою, суд касаційної інстанції не встановив істотних порушень вимог процесуального закону під час дослідження доказів у суді.

На підставі цих доказів суд першої інстанції встановив наявність у діях ОСОБА_7 всіх ознак складу кримінального правопорушення та відповідно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 368 КК України. Призначене покарання належним чином мотивоване та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. 

Апеляційний суд у межах своєї компетенції та в порядку ст.ст. 404-405 КПК України перевірив доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та навів відповідні мотиви, з якими суд касаційної інстанції погоджується. Тому касаційна скарга захисника  ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Представник третьої особи ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі стверджує про неправильне вирішення судом питання долі арештованого майна, зокрема, домоволодіння із земельною ділянкою, колекційних монет та грошових коштів.

Ці доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом ретельної перевірки суду.

Суд установив, що рішенням Івано-Франківського місцевого суду від 05 травня 1997 року було розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Державну реєстрацію розірвання шлюбу в органі ДРАЦС здійснено 11 серпня 2018 року.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка була чинною на момент постановлення судового рішення про розірвання шлюбу, передбачалося, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах актів громадянського стану. 

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосуванню підлягала саме ця редакція норми закону, а тому шлюб існував до моменту реєстрації судового рішення, тобто до 11 серпня 2018 року. Колегія суддів погоджується з цим.

Крім того, апеляційний суд дослідив матеріали кримінального провадження та зазначив, що про наявність фактичних шлюбних відносин свідчать пояснення ОСОБА_8 під час обшуку домоволодіння, де вона підтвердила факт проживання у будинку її чоловіка ОСОБА_7 . Обвинувачений у матеріалах суддівського досьє, автобіографії та анкеті судді станом на 15 червня 2018 року зазначає ОСОБА_8 як дружину. Також він у щорічних деклараціях зазначав про неї, як про свою дружину. Суд апеляційної інстанції також звернув увагу, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснили реєстрацію розірвання шлюбу на третій день після проведення обшуку у межах цього кримінального провадження.

Враховуючи викладене, твердження суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі в період часу з 05 жовтня 1985 року по 11 серпня 2018 року є переконливими. А тому суд правильно вказав, що майнові відносини між ними мають регулюватися положеннями Глав 7 та 8 Сімейного кодексу України та відповідними нормами Розділу І «Право власності» Книги третьої «Право власності та інші речові права» Цивільного кодексу України. Відповідно майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумнісною власністю. Апеляційний суд чітко визначив момент виникнення права власності на нерухоме майно - земельну ділянку та домоволодіння по АДРЕСА_1 , при цьому правильно вказав, що питання цивільно-правового характеру, в тому числі пов`язані з встановленням правового режиму права власності, його можливої зміни та визначення власника не входить до компетенції суду в цьому кримінальному провадженні. Тому суд правильно послався на ч. 12 ст. 100 КПК України, якою визначено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

З урахуванням цього суд визначив, що майно у виді монет у кількості 219 штук, грошових коштів, вилучених під час обшуку, а також оспорюване домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підстави для скасування арешту на це майно відсутні. 

Суд касаційної інстанції вважає рішення апеляційного суду належним чином вмотивованим і таким, що відповідає вимогам процесуального закону, а тому підстав для задоволення касаційної скарги адвоката  ОСОБА_9 немає.

Інші доводи касаційних скарг не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. Оскаржувані судові рішення належним чином мотивовані, вони відповідають вимогам статей 370, 374 і 419 КПК України.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційні скарги слід залишити без задоволення.

У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника третьої особи ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3