Справа №592/3355/26
Провадження №3/592/809/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року           м.Суми
Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Бичков Ігор Геннадійович, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, РНОКПП НОМЕР_1 , -

В С Т А Н О В И В :

25.02.2026 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 600850 інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшим лейтенантом поліції Матвієнком Богданом Леонідовичем. У вказаному протоколі зазначено про те, що 25.02.2026 о 23:01:00 в м. Суми по вул. Маґістратська (колишня назва вул. Першотравнева) , буд. 67, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Fiat Fiorino, н. з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу зі згоди водія за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 7510 OIML. Результат огляду 1,88 проміле, що фіксувалось на відеореєстратор Motorola solution vb-400 470828, чим порушив п/п “а” п. 2.9. Правил дорожнього руху – керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що знижують увагу та швидкість реакції, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В судове засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 та його захисник адвокат Халупко Сергій В`ячеславович не прибули. Про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.
15.04.2026 захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 адвокат Халупко Сергій В`ячеславович надіслав на електронну пошту Ковпаківського районного суду м. Суми додаткові пояснення у справі про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, із змісту яких вбачається, що у провадженні суду перебуває справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Водночас аналіз матеріалів справи свідчить про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності підтверджували як подію адміністративного правопорушення, так і вину особи у його вчиненні. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, а згідно ст. 280 КУпАП суд зобов`язаний встановити, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна у цьому конкретна особа. При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП доказами є лише ті фактичні дані, які отримані у порядку, передбаченому законом, і які є належними, допустимими та достовірними. У даній справі зазначені вимоги не дотримані. Матеріали справи фактично обмежуються протоколом про адміністративне правопорушення, актом огляду на стан сп`яніння, роздруківкою з приладу “Drager” та відеозаписами, які не забезпечують належного підтвердження обставин, викладених у протоколі. При цьому протокол, складений працівником поліції, не може вважатися беззаперечним доказом вини особи, оскільки є лише процесуальним документом, який підлягає перевірці та оцінці у сукупності з іншими доказами. Ключовим елементом складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є факт керування транспортним засобом у стані сп`яніння. Проте у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 у момент, зазначений у протоколі. Відеозаписи, долучені до справи, не містять безперервної фіксації руху транспортного засобу та моменту його зупинки, що виключає можливість однозначного встановлення факту керування. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зупинка транспортного засобу була здійснена без зазначення конкретної причини та без фіксації будь-якого порушення Правил дорожнього руху. Така обставина свідчить про незаконність первинної процесуальної дії, що, у свою чергу, ставить під сумнів законність усіх наступних дій працівників поліції та допустимість отриманих доказів. Додатково слід зазначити про те, що результати огляду на стан сп`яніння не можуть бути визнані належними доказами, оскільки процедура їх отримання була проведена з істотними порушеннями вимог законодавства, зокрема, без застосування спеціальної процедури, передбаченої ст. 266-1 КУпАП для військовослужбовців. Таким чином, один із ключових доказів у справі – результат огляду – є недопустимим. Сукупність зазначених обставин свідчить про те, що у справі відсутній належний доказовий фундамент, який би дозволяв суду дійти переконання про наявність події адміністративного правопорушення та винуватість особи поза розумним сумнівом. Навпаки, наявні численні суперечності, прогалини та процесуальні порушення, які не можуть бути усунені у межах судового розгляду. Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а наголосив на тому, що у справах про адміністративні правопорушення діє принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а недоведені подія та вина прирівнюються до доведеної невинуватості. Таким чином, враховуючи відсутність належних і допустимих доказів, а також істотні порушення процесуального порядку притягнення до відповідальності, слід дійти висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, що є безумовною підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Щодо незаконності зупинки транспортного засобу. З матеріалів справи не вбачається жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність законних підстав для зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 . У протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє будь-яке конкретне посилання на обставини, що стали підставою для зупинки, не зазначено жодного порушення Правил дорожнього руху, а також не наведено інших передбачених законом підстав, визначених ст. 35 Закону України “Про Національну поліцію” . Відповідно до ст. 35 Закону України “Про Національну поліцію” зупинка транспортного засобу допускається виключно у вичерпних випадках, прямо передбачених законом. Поліцейський зобов`язаний не лише мати такі підстави, а й повідомити водія про конкретну причину зупинки із чітким формулюванням обставин, які обґрунтовують таке втручання у право особи на свободу пересування. У даній справі такі вимоги закону не дотримані. Відеозаписи, долучені до матеріалів справи, не містять фіксації будь-яких порушень Правил дорожнього руху з боку водія до моменту його зупинки, а також не містять належного повідомлення причини зупинки. Таким чином, відсутній будь-який об`єктивний доказ того, що зупинка транспортного засобу була здійснена на законних підставах. Правова позиція Верховного Суду з цього питання є сталою та послідовною. Так, у постанові від 15.03.2019 у справі № 686/11314/17 Верховний Суд зазначив про те, що зупинка транспортного засобу без наявності передбачених законом підстав є незаконною, а всі докази, отримані внаслідок такої зупинки, не можуть визнаватися допустимими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17, в якій наголошено про те, що обов`язок доведення законності зупинки транспортного засобу покладається на орган поліції, а у разі відсутності таких доказів всі наступні процесуальні дії вважаються такими, що вчинені з порушенням закону. Важливим є також те, що незаконність зупинки транспортного засобу має наслідком недопустимість усіх доказів, отриманих після такої зупинки, що узгоджується з конституційним принципом, закріпленим у ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Зазначений підхід підтверджується і усталеною апеляційною практикою у справах за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Як свідчить узагальнення судової практики, апеляційні суди системно закривають провадження у справах у випадках, коли не встановлено законних підстав для зупинки транспортного засобу або такі підстави не підтверджені належними доказами, визнаючи, що у таких випадках відсутні належні та допустимі докази події правопорушення. Крім того, у постановах апеляційних судів, зокрема, у справах № 641/139/25 та № 718/1824/22, суди наголошують на обов`язку суду першої інстанції перевіряти законність дій працівників поліції, які передували складанню адміністративних матеріалів, зокрема, законність зупинки транспортного засобу, оскільки саме ця обставина є визначальною для оцінки допустимості всіх доказів у справі. Таким чином, у випадку, коли зупинка транспортного засобу здійснена без законних підстав, особа не зобов`язана виконувати подальші вимоги працівників поліції, у тому числі вимогу про проходження огляду на стан сп`яніння. Відповідно, навіть у разі фіксації відмови від проходження огляду або отримання результатів такого огляду, ці обставини не можуть розглядатися як належні докази вини особи. У даній справі відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували законність зупинки транспортного засобу, свідчить про істотне порушення вимог законодавства на початковому етапі притягнення особи до адміністративної відповідальності. Це, у свою чергу, зумовлює недопустимість усіх подальших доказів та виключає можливість встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Отже, незаконність зупинки транспортного засобу є самостійною та достатньою підставою для висновку про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, що, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, зумовлює необхідність закриття провадження у справі. Щодо порушення спеціальної процедури огляду військовослужбовця. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, що має істотне юридичне значення для порядку притягнення його до адміністративної відповідальності, зокрема, у частині проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Відповідно до ст. 266-1 КУпАП огляд військовослужбовців на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння здійснюється за спеціальною процедурою, яка відрізняється від загального порядку, передбаченого ст. 266 КУпАП. Законодавець, встановлюючи таку спеціальну норму, виходив із особливого правового статусу військовослужбовців та необхідності дотримання додаткових гарантій під час проведення процесуальних дій щодо цієї категорії осіб. Разом з тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння було проведено за загальною процедурою, передбаченою ст. 266 КУпАП, із використанням технічного засобу типу “Drager” без дотримання спеціального порядку, встановленого ст. 266-1 КУпАП. Будь-яких відомостей про застосування спеціальної процедури, передбаченої для військовослужбовців, у матеріалах справи не міститься. Таким чином, огляд на стан сп`яніння було проведено з істотним порушенням вимог закону, що є підставою для визнання його результатів недопустимими доказами у справі. Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходам впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Недотримання встановленої законом процедури означає, що відповідна процесуальна дія є незаконною, а її результати не можуть породжувати правових наслідків. Крім того, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі можуть бути лише ті фактичні дані, які отримані у порядку, передбаченому законом. Отже, будь-які результати огляду, отримані з порушенням спеціальної процедури, не можуть визнаватися належними та допустимими доказами. Зазначена правова позиція узгоджується із усталеною судовою практикою у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, відповідно до якої порушення встановленого порядку проведення огляду на стан сп`яніння є самостійною підставою для визнання доказів недопустимими та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Суди апеляційної інстанції неодноразово наголошували на тому, що дотримання процедури огляду є ключовою гарантією прав особи, а її порушення виключає можливість використання результатів такого огляду як доказу вини особи. Аналогічний підхід застосовано, зокрема, у постанові Чернівецького апеляційного суду від 13.10.2022 у справі № 718/1824/22, де суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції саме через недотримання встановленого порядку проведення огляду. У даній справі порушення процедури є ще більш істотним, оскільки йдеться не просто про недотримання окремих елементів процедури, а про повне ігнорування спеціального порядку, прямо передбаченого законом для військовослужбовців. Така ситуація свідчить про грубе порушення принципу законності та ставить під сумнів усі результати проведеного огляду. За таких обставин результат огляду на стан сп`яніння не може бути покладений в основу обвинувачення, а за відсутності інших належних та допустимих доказів перебування особи у стані сп`яніння відсутній один із ключових елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, недотримання спеціальної процедури огляду військовослужбовця, передбаченої ст. 266-1 КУпАП, є істотним порушенням вимог законодавства, яке унеможливлює використання результатів огляду як доказу та свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Щодо порушення права на захист. Як вбачається з матеріалів справи, права, передбачені ст. 268 КУпАП, були роз`яснені ОСОБА_1 лише безпосередньо перед підписанням протоколу про адміністративне правопорушення, тобто вже після проведення основних процесуальних дій, зокрема, огляду на стан сп`яніння. Водночас, відповідно до ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право знати, у вчиненні якого правопорушення її обвинувачують, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися юридичною допомогою адвоката. Зміст цієї норми свідчить про те, що реалізація права на захист повинна бути забезпечена не формально, а реально, тобто на такому етапі провадження, коли особа може ефективно скористатися наданими їй правами. Фактичне роз`яснення прав після проведення огляду на стан сп`яніння позбавляє особу можливості: - скористатися правовою допомогою до початку огляду; - висловити заперечення щодо проведення огляду; - заявити клопотання про проведення огляду в медичному закладі; - відмовитися від проходження огляду у передбаченому законом порядку; - фіксувати порушення процедури. Таким чином, право на захист у даному випадку було зведене до формальності та не забезпечило особі реальної можливості впливати на хід провадження. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Це право є фундаментальним та повинно забезпечуватися з моменту, коли особа фактично стає об`єктом процесуальних дій з боку держави. У даному випадку таким моментом є не складання протоколу, а значно раніший етап – зупинка транспортного засобу та початок проведення огляду. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на захист повинно бути “практичним і ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним” . Зокрема, у рішеннях Європейського суду з прав людини “Schmautzer v. Austria” від 23.10.1995 та “Malige v. France” від 23.09.1998 Суд зазначив про те, що справи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, які передбачають значні санкції, за своєю природою є кримінальними у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже, до них застосовуються підвищені стандарти гарантій права на захист. Відповідно до п. “b” ч. 3 ст. 6 Конвенції кожен обвинувачений має право мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту. У даній справі особа була фактично позбавлена такої можливості, оскільки всі ключові докази (зокрема, результат огляду на стан сп`яніння) були отримані до моменту, коли їй було роз`яснено її права. Судова практика національних судів також підтверджує, що не роз`яснення або несвоєчасне роз`яснення прав є істотним порушенням процесуальних гарантій. Так, апеляційні суди неодноразово скасовували постанови судів першої інстанції у справах за ст. 130 КУпАП саме з підстав порушення права на захист, зокрема, у випадках, коли особі не було забезпечено можливість належним чином ознайомитися з матеріалами справи, скористатися правовою допомогою або заявити клопотання до проведення ключових процесуальних дій. Більше того, відповідно до ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого додержання законності. Порушення права на захист є істотним порушенням цієї вимоги, яке впливає на можливість встановлення об`єктивної істини у справі. У даному випадку порушення права на захист має прямий вплив на допустимість ключових доказів у справі, оскільки вони були отримані в умовах, коли особа не мала можливості реалізувати свої процесуальні права. Це, у свою чергу, виключає можливість використання таких доказів для доведення вини особи. Таким чином, враховуючи те, що право на захист було порушено на початковому етапі провадження, відтак всі подальші процесуальні дії та отримані в їх результаті докази є такими, що не відповідають вимогам закону, а, отже, не можуть бути покладені в основу обвинувачення. За таких обставин відсутні належні та допустимі докази вини ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення та є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Щодо недопустимості відеозаписів як доказів. У матеріалах справи містяться три відеозаписи, два з яких здійснені з боді-камер працівників поліції під час одного епізоду, тоді як походження третього відеозапису не встановлено, що має істотне значення для оцінки їх як доказів у справі. Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких встановлюються обставини правопорушення. При цьому такі дані повинні бути належними, допустимими та достовірними. Вимога допустимості доказів передбачає, що вони повинні бути отримані законним шляхом, із дотриманням встановленої процедури, а також повинні дозволяти ідентифікувати їх джерело, час створення та цілісність. У даному випадку ці вимоги не дотримані. Зокрема, один із відеозаписів, долучених до матеріалів справи, не містить жодних відомостей про технічний засіб, яким його було здійснено, не ідентифіковано особу, яка здійснювала запис, відсутні дані про дату та час створення такого запису, а також не підтверджено його цілісність і безперервність. За таких обставин неможливо перевірити достовірність цього доказу, що виключає можливість його використання у справі. Що стосується відеозаписів з боді-камер працівників поліції, то навіть вони не можуть автоматично визнаватися належними та допустимими доказами без оцінки їх змісту та умов отримання. Як вбачається з матеріалів справи, зазначені відеозаписи не містять безперервної фіксації подій, не відображають моменту виявлення нібито правопорушення, не фіксують підстав зупинки транспортного засобу, а також не забезпечують повної та послідовної фіксації процедури огляду на стан сп`яніння. Відсутність безперервності відеозапису та фіксації ключових процесуальних моментів, зокрема, підстав зупинки транспортного засобу та дотримання процедури огляду, не дозволяє суду об`єктивно перевірити законність дій працівників поліції та достовірність викладених у протоколі обставин. Судова практика у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, свідчить про те, що відеозапис може бути визнаний належним доказом лише за умови, якщо він є безперервним, містить чітку фіксацію всіх істотних обставин справи та дозволяє однозначно ідентифікувати події, що відбувалися. У протилежному випадку такі відеозаписи визнаються неналежними або недопустимими доказами. Згідно з узагальненою апеляційною практикою, відсутність належної відеофіксації або наявність відеозаписів, які не підтверджують ключові елементи складу правопорушення, є підставою для висновку про недоведеність вини особи та закриття провадження у справі. Крім того, відповідно до принципу законності, закріпленого у ст. 7 КУпАП, та положень ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом або таких, достовірність яких викликає обґрунтовані сумніви. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У даному випадку відеозаписи не лише не підтверджують обставини, викладені у протоколі, а й містять суттєві недоліки, які не дозволяють визнати їх належними та допустимими доказами. Відсутність ідентифікації одного з відеозаписів, неповнота та фрагментарність інших відеоматеріалів, а також відсутність фіксації ключових процесуальних дій свідчать про неможливість їх використання для доведення вини особи. Таким чином, відеозаписи, долучені до матеріалів справи, не відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, а відтак не можуть бути покладені в основу обвинувачення. За відсутності інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 , це свідчить про недоведеність події адміністративного правопорушення та відсутність його складу, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Він просив закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (вхідний № 14907/26 від 15.04.2026) (а. п. 26-29) .
Ст. 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ч. 1 ст. 15 КУпАП визначено, що військовослужбовці несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. За порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені особи несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби.
Законом України “Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці” № 2839-ІХ від 13.12.2022 року КУпАП було доповнено спеціальною нормою – ст. 266-1 “Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції” .
Тобто, направлення/огляд зазначених осіб на стан алкогольного сп`яніння має відбуватися лише у відповідності до цих положень Кодексу.
Так, згідно з ч. ч. 2, 4, 5, 6, 7 та 8 ст. 266-1 КУпАП огляд військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного сп`яніння, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного сп`яніння та виконують обов`язки військової служби, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
У разі незгоди військовослужбовця Збройних Сил України на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння уповноваженими особами з використанням спеціальних технічних засобів та тестів або у разі незгоди з його результатами, огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду осіб на стан алкогольного сп`яніння, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного сп`яніння в інших закладах забороняється.
Складення висновків у закладі охорони здоров`я за результатами огляду військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного сп`яніння проводиться у присутності посадової особи, уповноваженої на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу) , іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення.
Під час проведення огляду військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та тестів уповноважена посадова особа застосовує спеціальні технічні засоби відеозапису, а в разі їх відсутності або неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. У випадку застосування спеціальних технічних засобів відеозапису матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Порядок направлення військовослужбовців Збройних Сил України для огляду на стан алкогольного сп`яніння та проведення такого огляду здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Огляд військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного сп`яніння, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Наведені норми КУпАП також кореспондуються із положеннями Інструкції про організацію патрульно-постової служби Військовою службою правопорядку у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 515 від 10.10.2016 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2016 року за № 1429/29559 (п. 7 гл. 3 розд. VIII) .
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби унормовано положеннями Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, зокрема, на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника) .
Водночас, не встановивши, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, співробітники поліції провели огляд на місці зупинки транспортного засобу, не будучи уповноваженими на те особами, а він підлягав, у разі виявлення ознак сп`яніння, огляду в іншому порядку, встановленому для військовослужбовців. Відтак протокол як доказ є недопустимим і не може бути використаний судом.
Адміністративне правопорушення, вчинене військовослужбовцем, тягне за собою адміністративну відповідальність, визначену гл. 13-Б (військові адміністративні правопорушення) КУпАП.
Таким чином, враховуючи статус суб`єкта відповідальності, вчинене правопорушення не підлягає правому регулюванню за правилами гл. 10 “Адміністративні правопорушення на транспорті, в галузі шляхового господарства і зв`язку” КУпАП, на підставі якої співробітниками поліції був складений протокол про адміністративне правопорушення за порушення водієм ОСОБА_1 вимог п/п “а” п. 2.9. Правил дорожнього руху.
Положеннями ч. 1 ст. 172-20 КУпАП передбачена відповідальність за розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Зважаючи, що у відповідності до ч. 4 ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби та враховуючи норми ст. 172-20 КУпАП щодо притягнення до відповідальності військовослужбовця за виконання ним обов`язків військової служби в стані сп`яніння, військовослужбовець ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності саме за ч. 1 ст. 172-20 КУпАП, а не за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Крім того, відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Так, під час розгляду протоколу в суді було встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України.
Вищезазначені обставини можуть свідчити про те, що ОСОБА_1 міг знаходитися в стані крайньої необхідності, але вони не були перевірені поліцейськими, які склали протокол про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином, враховуючи те що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тому він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності саме за ч. 1 ст. 172-20 КУпАП, а не за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Інших доказів вини ОСОБА_1 немає, таким чином, відсутні належні докази вчинення ним адміністративного правопорушення за зазначених у протоколі обставин.
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи наведене слід закрити справу за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 130, 247, 284 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В :

Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 2 ст. 287 КУпАП, до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми.
Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя        Ігор БИЧКОВ