Справа № 165/2867/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гайворонський О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/787/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 03 листопада 2025 року, 

В С Т А Н О В И В : 
07 серпня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Українські фінансові операції» звернулося до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 06 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 було укладено договір № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн строком на 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 20 днів, шляхом переказу коштів на його банківську карту № НОМЕР_1 , зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5 % від залишку суми кредиту за кожен день – стандартна процентна ставка, та зниженою 1,25 % в день.
Пунктом 1.2.1. Договору сторони передбачили, що за взаємною згодою сторін сума кредиту може бути збільшена, про що сторонами укладається додатковий договір.
Враховуючи зазначені вище умови договору, 09.04.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до договору № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.04.2024, відповідно до умов якого сторони за взаємною згодою домовились, що згідно умов цього додаткового договору Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума наданого згідно додаткового договору кредиту складає 1 000,00 грн. 
З урахуванням внесених додатковим договором змін загальний розмір кредиту становить 11 000,00 грн.
Первісний кредитодавець свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі. 
Разом з тим, ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконував, унаслідок чого станом на 25.11.2024 у нього виникла заборгованість за договором № 4534480 у розмірі 28 324,52 грн, з яких 10 999,99 грн – заборгованість по тілу кредиту; 13 474,53 грн – заборгованість по процентах; 3 850,00 грн – заборгованість по нарахованих штрафах/неустойках.
25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу № 25/11/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) за плату належні права вимоги, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі і до боржника ОСОБА_1 за договором № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.04.2024 у розмірі 28 324,52 грн. 
Станом на дату укладення договору факторингу строк дії кредитного договору не закінчився, а тому в межах строку дії договору ТОВ «Українські фінансові операції» з 26.11.2024 донарахувало за ще 126 календарних днів користування кредитом проценти, розмір яких становить 34 649,97 грн.
Ураховуючи наведене, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та не погашенням заборгованості, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.04.2024 у розмірі 59 124,49 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн та 10 000 грн на правничу допомогу.
Крім того, в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України просив зобов`язати орган (особу), який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 03 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 59 124,49 грн заборгованості за договором № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.04.2024, 2 422,40 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовлено у задоволенні вимоги про зобов`язання органу (особи), який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення, відмовити у стягненні заборгованості по процентах, а також зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Українські фінансові операції», посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи проведено без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду в частині часткового задоволення позову скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги в частині заявленого до стягнення розміру заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом заявленого до стягнення розміру тіла кредиту та процентів за користування кредитом за період, визначений позивачем.
Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належного дослідження наданих сторонами доказів.
Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище наведеного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з матеріалами справи, 06 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 було укладено Договір № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 000 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, наданої позичальником /п. п. 1.2., 2.1./. Кредитні кошти надано на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом … /п. 1.2./. Строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 20 днів /п. 1.3./. За користування кредитом стандартна процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору /п. 1.4.1./. Визначено умови застосування зниженої процентної ставки, яка становить 1,25 % в день /п. 1.4.2./. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною процентною ставкою 100 000 грн /п. п. 1.6, 1.6.1/. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» /п. 3.1/. Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом 40335 06.04.2024 о 13:46:40 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» /розділ 10/ (а.с.95-106).
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 грн шляхом їх перерахування ОСОБА_1 на банківську карту НОМЕР_1 , що стверджується відповідним повідомленням ТОВ «Пейтек» (а.с.82).
09 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір до Договору № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 ще отримав кредит у розмірі 1 000 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, наданої позичальником.
Внесено зміни у п. 1.2. договору та визначено загальну суму кредиту – 11 000 грн. З урахуванням зміненої суми кредиту за договором орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення додаткового договору складає за стандартною процентною ставкою 109 900 грн /п. п. 1.8, 1.8.1/. Додатковий кредитний договір підписано позичальником електронним підписом 75286 09.04.2024 о 10:27:12 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» /розділ 4/ (а.с.86-88).
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за додатковим договором кредиту виконало та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 грн шляхом їх перерахування ОСОБА_1 на банківську карту НОМЕР_1 , що стверджується відповідним повідомленням ТОВ «Пейтек» (а.с.81).
25.11.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено Договір факторингу № 25/11/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) за плату належні права вимоги, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі і до боржника ОСОБА_1 за договором № 4534480 від 06.04.2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с.30-54).
З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, апеляційний суд доходить висновку про укладення та підписання ОСОБА_1 кредитного договору з ТОВ «Лінеура Україна» за допомогою свого електронного підпису; невиконання ним, як позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності у нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором на підставі договору факторингу.
В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з розміром заборгованості, визначеним та стягнутим судом на користь позивача, оскільки, на нього, як військовослужбовця, поширюються пільги щодо несплати процентів на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за якою військовослужбовцям, які проходять службу під час мобілізації чи беруть участь у бойових діях, не нараховуються проценти за користування кредитом.
До апеляційної скарги додано довідки, видані Військовою частиною НОМЕР_2 , згідно яких ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині з 02.11.2024 і до тепер.
Зазначені докази не були досліджені судом першої інстанції, оскільки відповідач, який проходить військову службу, не отримував від суду жодних повідомлень, так як вони повернуті з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою.
Апеляційний суд доходить висновку, що докази не були подані до суду першої інстанції через поважні причини, а тому підлягають прийняттю судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції на дату укладення та дії кредитного договору), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Наведена обставина стверджує про ризики позикодавця на отримання процентів за користування кредитом, наданим військовослужбовцям або особам, які такими стануть у період дії договору.
Оскільки відповідач у період дії кредитного договору, починаючи з 02.11.2024, являвся військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, кредитний договір взято не на придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, то проценти за користування кредитом йому не нараховуються з 02.11.2024 і до 31.03.2025 (дата закінчення дії кредитного договору).

Щодо нарахування процентів за період з 06.04.2024 до 01.11.2024 апеляційний суд зазначає таке.
На укладені сторонами кредитні правовідносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», у який внесено зміни та доповнення Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 498-IX, який набрав чинності 24.12.2023.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 5, згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Кредитний договір укладено сторонами 06.04.2024, а тому при його укладенні мають бути застосовані норми законодавства, чинного на дату його укладення.
У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» міститься визначення термінів, які вживаються у цьому Законі.
Зокрема, у п. 1-2 визначено термін денна процентна ставка – це загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
Частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %.
Ураховуючи наведене, проценти за період з 06.04.2024 по 01.11.2024 (за 210 календарних днів) необхідно розраховувати у визначеному законом розмірі, а саме – 1 % за кожен день користування кредитом.
Суд першої інстанції вище наведених норм законодавства не врахував і стягнув заборгованість по кредитному договору за розрахунком кредитора, який проведено з порушенням законодавства про споживче кредитування, і такі нарахування є неправомірними.
Апеляційний суд здійснює перерахунок заборгованості за користування кредитом.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачем 21.04.2024 у рахунок погашення кредитних коштів було сплачено 2 150 грн (а.с.83-84).
З 06 по 08 квітня 2024 року на суму кредиту 10 000 грн розмір процентів становить 300 грн (100 грн х 3 дні).
З 09.04.2024 по 21.04.2024 (дата внесення коштів) на суму кредиту 11 000 грн розмір процентів становить 1 430 грн (110 грн х 13 днів).
Загальний розмір процентів за період з 06.04.2024 по 21.04.2024 становить 1 730 грн (300 + 1 430).
Відповідачем сплачено 2 150 грн, тобто повністю сплачено проценти станом на 21.04.2024 у розмірі 1 730 грн та 420 грн тіла кредиту (2 150 – 1 730).
Таким чином, з 22.04.2024 заборгованість по тілу кредиту становить 10 580 грн (11 000 – 420), а 1 % за користування кредитом становить 105,80 грн в день.
За період з 22.04.2024 по 01.11.2024 заборгованість по процентах становить 20 525,20 грн (105,80 грн х 194 дні).
Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 105,20 грн, з яких 10 580 грн – заборгованість по тілу кредиту, 20 525,20 – заборгованість по процентах за користування кредитом.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову у заявленому розмірі зроблені з неповним з`ясуванням обставин справи, дослідженням та оцінкою наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового судового рішення.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК).
За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону звільнено від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно вимог позову ТОВ «Українські фінансові операції» просило стягнути з відповідача кошти на загальну суму 59 124,49 грн.
Апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову на суму 31 105,20 грн, що становить 52,61 % від заявлених вимог.
З урахуванням застосування принципу пропорційності, позивачу за подання позовної заяви необхідно відшкодувати витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 274,42 грн (52,61 % від сплачених 2 422,40 грн).
Апеляційну скаргу, задоволено частково, тобто на 47,39 %.
Відповідач на підставі п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Таким чином, за подання апеляційної скарги, яку задоволено частково, із позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в частині оскарженої суми, що становить розмір 2 152,45 грн (47,39 % від 4 542 грн /пп. 1, 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»/).
Ураховуючи наведене, а саме те, що державою на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у розмірі 1 274,42 грн, а з позивача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2 152,45 грн, то із застосуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача в дохід держави необхідно стягнути різницю у судових витратах, а саме 878,03 грн (2 152,45 – 1 274,42), звільнивши державу від відшкодування судових витрат позивачу.
Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, то зазначені витрати, з урахуванням заперечень в апеляційній скарзі, підлягають відшкодуванню частково з таких підстав.
При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (Постанова КЦС ВС від 19.12.2024 № 604/424/23).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Із наданого позивачем підписаного з адвокатом акту виконаних робіт від 20.07.2025 (а.с.80) судом апеляційної інстанції встановлено, що до відшкодування підлягають витрати, які зазначені лише у п. п. 2, 6, 7, оскільки інші пункти не доведені належними доказами, або ж не є такими у розумінні правничої допомоги.
Таким чином, документально і законодавчо підтвердженими є надані послуги на загальну суму 3 280 грн.
Ураховуючи засади пропорційності розміру задоволених позовних вимог, відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 1 725,61 грн (52,61 % від 3 280 грн).
Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про зобов`язання органу (особи), який здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 03 листопада 2025 року в оскаржуваній частині щодо часткового задоволення позову скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 31 105 (тридцять одну тисячу сто п`ять) грн 20 коп заборгованості за договором № 4534480 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 06.04.2024.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в дохід держави 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн 03 коп різниці у судових витратах.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 1 725 (одну тисячу сімсот двадцять п`ять) грн 61 коп витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий – суддя 

Судді