Справа № 201/11582/25
Провадження № 2/201/5143/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2025 року Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,
при секретарі - Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, –
ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2025 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання їхньої неповнолітньої доньки, в якій вона просила стягнути з відповідача, ОСОБА_2 , аліменти на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що, на її думку, відповідач належним чином не забезпечує дитину всім необхідним, а утримання дитини покладено переважно на неї. У своїй заяві позивачка зазначала, що дитина потребує стабільного матеріального забезпечення, а тому аліменти мають бути стягнуті в частці від доходу відповідача.
Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недотриманням вимог ст. 175, 177 ЦПК України, оскільки позивачу необхідно було додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї для відповідача. У наданий судом строк позивач усунула недоліки позовної заяви, що підтверджується матеріалами справи.
29 вересня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження в даній справі. 
Відповідач, не погодившись із позовними вимогами до нього, 28 жовтня 2025 року подав до суду зустрічний позов, у якому останній просив розірвати шлюб зі ОСОБА_1 , визначити місце проживання їхньої неповнолітньої доньки з батьком, встановити факт, що дитина перебуває на його вихованні та утриманні, та стягнути аліменти з матері. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що вони перебувають у шлюбі з 07 серпня 2010 року, однак фактичні шлюбні відносини припинилися ще в серпні 2024 року у зв`язку з постійними непорозуміннями та небажанням сторін продовжувати сімейне життя. Вказував, що з осені 2024 року їхня спільна неповнолітня донька проживає виключно з ним, оскільки позивачка вибула на інше місце проживання та самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. На підтвердження цього зазначив, що саме він забезпечує дитину житлом, харчуванням, навчальними потребами, придбає їй одяг, взуття та все необхідне для повноцінного розвитку, тоді як позивачка не бере участі в утриманні дитини, не надає матеріальної допомоги та не цікавиться її життям у повному обсязі. Вказав, що саме дитина сама свідомо вирішила переїхати до свого батька, та проживає виключно з ним. На цей час дочка не має бажання їхати до матері, та досить наполегливо бажає проживати з батьком, адже саме він турбується по неї, забезпечує її, спілкується з нею, цікавиться її проблемами, успіхами тощо. Тож, позовні вимоги позивача за первісним позовом є повною мірою необґрунтовані та безпідставні, і позивач не має права на стягнення аліментів, адже дочка проживає саме з ним, а не матір`ю. Неодноразово траплялися випадки, що він не міг зв`язатися з матір`ю дитини стосовно питань, що стосуються доньки, будь-які рішення він приймає самостійно, виходячи із кращих інтересів доньки. Тож, вважає, що з огляду на інтереси дитини, визначити місце проживання доньки разом із батьком, враховуючи, що мати ігнорує необхідність бути присутньою у житті дитини, щоб батько мав змогу самостійно у повній мірі здійснювати свої батьківські обов`язки, зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини з огляду на потребу у турботі та догляді, у неї повинно бути визначене одне постійне місце проживання для її повноцінного розвитку та можливості адаптуватися до соціуму, зростаючи у психоемоційній стабільності, задля формування впевненості у спокійному оточенні. Тож, вважає, що дитині краще буде проживати разом з ним, враховуючи обставини того, що він матеріально забезпечений, окрім доньки у нього іншої сім`ї немає, а він повністю присвячує себе дитині. 
Судом зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано для спільного розгляду з первісним позовом.
Позивачка за первісним позовом до судового засідання не з`явилася, подала заяву, в якій підтримує свої позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, визнала вимоги за зустрічним позовом та вказала, що вони з відповідачем за первісним позовом проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сім`я розпалася остаточно, та відновити їх шлюбно-сімейні стосунки неможливо. При цьому вона визнала, що на теперішній час їх спільна дочка дійсно проживає з батьком (відповідачем за первісним позовом), який її утримує та виховує самостійно, а вона у цьому участі не приймає, оскільки має вади здоров`я та постійні заробітки у неї відсутні, через що вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі. 
Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, в задоволенні первісного позову просив відмовити з тих підстав, що дитина проживає з ним, а зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі, з підстав, що в ньому зазначені.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічні положення містяться у ст. ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Аналізуючи доводи сторін та надаючи оцінку наданим доказам у їх сукупності, суд доходить висновку, що між сторонами фактично відсутні спірні питання щодо розірвання шлюбу та щодо місці проживання їх спільної дитини, оскільки позивачка підтвердила, що донька проживає з відповідачем, визнає цей факт і не заперечує проти його юридичного закріплення. Суд бере до уваги також і те, що відповідач ОСОБА_2 виявив ініціативу у створенні для дитини стабільного та безпечного середовища, забезпечує її належним вихованням, турботою, увагою, наглядом та матеріальним забезпеченням, що відповідає її потребам та віковим особливостям. 
Суд також ураховує, що дитина вже тривалий час фактично проживає з батьком, що забезпечило певну послідовність та стабільність її побутових умов, які відповідають вимогам ст. 3 Конвенції про права дитини та принципу найкращих інтересів дитини.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини.
Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки відповідач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Дружина та чоловік за змістом ст. 55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Відповідно до положень ч. 1 ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
При цьому, згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Згідно з вимогами ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У даній справі доказів, які б дали підстави для застосування ч. 2 ст. 161 СК України, за яких з відповідачем за первісним позовом неможливо було б залишити проживання доньки, суду не надано.
Навпаки, відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи МВС, ОСОБА_2 незнятих та непогашених судимостей не має, відповідно до довідки медичного центру «Добромед» №637636 від 04.09.2025, психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань до виховання дітей, не має.
Відповідно до декларації №0001-8Т2Л-5Н10, укладеної із сімейним лікарем стосовно  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її законним представником визначено саме батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа – підприємець, та має матеріальну можливість утримувати доньку.
Позивачка за первісним позовом не заперечує проти проживання доньки з відповідачем за первісним позовом, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 160 СК України, згідно якої місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
В даному випадку після фактичного припинення проживання однією сім`єю, батьки дитини прийшли до спільної згоди щодо місця проживання їх доньки, факт того, що після припинення фактичних шлюбних стосунків між батьками, дитина постійно проживає разом з батьком, який займається самостійним вихованням та утриманням доньки.
Також суд з`ясував, що у даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, тому як позивачка, наполягаючи на стягненні на її користь аліментів, водночас, сама і підтверджує пояснення відповідача, що вона проживає окремо від нього та їх спільної дитини, утриманням та вихованням якої одноособово займається особисто відповідач, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18, Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Нормами ст. 11 ч. 3 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Відповідно до ст.160 СК України, місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право одноособово визначати своє місце проживання. 
При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. 
Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. 
Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону.
Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною не тільки у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18, але й у постанові від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20.
При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживають діти, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.
Суд критично оцінює твердження позивачки про необхідність стягнення аліментів на її користь, оскільки фактичні обставини справи свідчать про зворотне — дитина проживає з батьком, перебуває на його повному матеріальному забезпеченні.
Водночас, відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Статті 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч.2 ст.3 цієї Конвенції, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Враховуючи, що дитина постійно проживає з батьком, саме мати повинна брати участь у її утриманні відповідно до вимог закону. За таких умов, у задоволенні первісного позову має бути відмовлено, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню. 
На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустріним позовом мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст.105, 110, 112, 114, 115, 141, 150, 155, 157, 160, 181-184, 191 СК України, ст. ст. 11, 13, 42, 141, 200, 247, 260,2 63-265, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів – задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.08.2010 року в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис № 244 – розірвати, залишивши неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на його самостійному вихованні та утриманні, без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. 
Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         С.С. Федоріщев