Справа № 635/9740/24
Провадження № 2/635/1128/2026

РІШЕННЯ
ЗАОЧНЕ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року смт Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

I. ПРОЦЕДУРА

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором (кредитним лімітом на платіжну картку) у загальному розмірі 42 786 грн. 45 коп., з яких: 34 122 грн. 77 коп. — основна сума заборгованості, 8 663 грн. 68 коп. — нараховані проценти, станом на 28.08.2024.

Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. Позивач подав позов із доданими матеріалами, однак після відкриття провадження додаткових доказів не подав і клопотань про подання доказів поза встановленими строками або про витребування доказів не заявив. Відповідно до ч. 5 ст. 177 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, а згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України), а витребування доказів здійснюється, зокрема, за клопотанням учасника справи у встановлені строки (ст. 84 ЦПК України). За відсутності таких клопотань та додаткових подань суд ухвалює рішення, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, поданих разом із позовом, оцінюючи їх у сукупності.
Додатково суд зазначає, що спрощені процедури та спрощений і стандартизований формат процесуальних документів у малозначних і споживчих спорах покликані полегшити доступ до правосуддя для споживача, тоді як професійний кредитор, ініціюючи такий процес, має бути спроможний одразу подати повний і перевірюваний пакет доказів на підтвердження своїх вимог.
Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

У матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника, а також заява про те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Також у матеріалах справи наявна заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду.

Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі наявність у суду технічної можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвала про відкриття провадження у цій справі такої вказівки не містить, а інших належних даних, які б дозволяли суду без припущень встановити наявність визначеної законом технічної можливості у порядку, передбаченому статтею 212 ЦПК України, матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду.
.
Суд вирішив справу за наявними у матеріалах доказами. За наявності передбачених ЦПК України умов суд ухвалює заочне рішення.

II. ФАКТИ.

Позивач посилається на те, що між сторонами склалися договірні відносини щодо банківського обслуговування та користування кредитним лімітом на платіжній картці, а відповідач порушила обов`язок належного погашення заборгованості.

На підтвердження підстав виникнення правовідносин та умов обслуговування позивач надав, зокрема:

анкету-заяву про приєднання до умов і правил банківських послуг, датовану 07.11.2018, з підписом відповідача;

паспорт споживчого кредиту (для кредитного ліміту на картку), датований 07.05.2019, зі строком чинності паспорта до 22.05.2019, підписаний відповідачем та представником банку; у паспорті наведено приклади розрахунку, зокрема за припущення, що сума використаного кредитного ліміту становить 20 000 грн.;

заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, підписану відповідачем 21.05.2021 (у матеріалах також зазначено час підпису), яка містить, зокрема, відомості про картки та кредитний ліміт, проценти та порядок обміну інформацією з клієнтом (у тому числі через особистий обліковий запис у системі дистанційного обслуговування);
витяги з умов, правил та тарифів, на які позивач посилається як на складові договірного регулювання;
виписку за договором № бн за період 07.05.2019 — 28.08.2024, а також розрахунок заборгованості станом на 28.08.2024.

З наданого позивачем розрахунку та виписки вбачається, що станом на 28.08.2024 позивач визначив заборгованість відповідача у сумі 42 786 грн. 45 коп., у тому числі:

34 122 грн. 77 коп. — поточна заборгованість за тілом кредиту;
8 663 грн. 68 коп. — заборгованість за нарахованими процентами.

У позові позивач просить стягнути зазначені суми, а також судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання договору про надання споживчого кредиту встановлюються законом. У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежена імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд застосовує насамперед Закон України «Про споживче кредитування», Закон України «Про електронну комерцію» та законодавство про захист прав споживачів.

Суд розглядає спір як спір у сфері споживчого кредитування, де перевірці підлягає весь ланцюг правовідносин: переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, погодження індивідуальних умов, укладення договору, надання кредитних коштів, інформування під час виконання договору, настання прострочення та правильність розрахунку заборгованості.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», спрямований на імплементацію європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова про односторонню зміну є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець зберіг принцип необхідності згоди сторін та передбачив спеціальні гарантії для договорів кредитної лінії і кредитування рахунку, включаючи належне інформування споживача та право відмовитися від продовження строку користування кредитом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія означає можливість повторного використання кредитних коштів після погашення заборгованості в межах установленого кредитного ліміту. Таке визначення не регулює питання зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування.

Статті 2, 8–11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок надати споживачу повну та персоналізовану переддоговірну інформацію, а також провести оцінку кредитоспроможності. Ці обставини входять до предмета доказування.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний передати споживачу один з оригіналів договору та додатків способом, що дозволяє ідентифікувати отримувача. Обов`язок доведення такого передання покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює порядок дострокового повернення кредиту та обов`язок належного повідомлення споживача. Якщо позов ґрунтується на достроковості виконання, ці обставини підлягають доказуванню.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює правила відповідальності споживача та обмеження щодо неустойки. Тому кредитодавець повинен подати поелементний і перевірюваний розрахунок із розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій і санкцій.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» щодо мікрокредитів не звільняє кредитодавця від обов`язків з інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення його передання споживачу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, що враховується судом під час оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС орієнтує на високий рівень захисту прав споживачів. Суд враховує підходи Суду Справедливості ЄС, зокрема у справі Radlinger, щодо необхідності перевірки дотримання імперативних вимог про інформування споживача.

Електронні правочини та електронні документи.

Закон України «Про електронну комерцію» (ст. 11, ч. 12 ст. 11, ст. 12) визначає порядок укладення та підписання електронних договорів і прирівнює належно підписаний електронний договір до письмової форми.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5, 7, 8) визначає поняття електронного документа, його оригіналу та допустимість як доказу.

Частина 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» встановлює, що кваліфікований електронний підпис має юридичну силу власноручного підпису.

Отже, у дистанційній моделі кредитування вирішальне значення мають перевірювані електронні сліди: ідентифікація особи, акцепт, підписання, цілісність документа та підтвердження його передання споживачу. Самі по собі паперові роздруківки не замінюють такого доказування.

Перевірка судом дотримання вимог спеціального законодавства не є виходом за межі позовних вимог, а становить обов`язок суду щодо застосування імперативних норм матеріального права.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик їх недоведення. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій електронній копії. Паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом і не усуває необхідності перевірки його походження та цілісності.

У разі посилання на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані. Для підтвердження волевиявлення можуть використовуватися журнали подій CSV/JSON, дані щодо OTP-кодів, файли електронного підпису (PDF, P7S, ASiC), електронні виписки та інші відтворювані електронні носії інформації. Ці приклади наведені лише як ілюстрація можливості існування перевірюваних електронних доказів і не є встановленим судом стандартом доказування та не визначають вичерпного переліку допустимих доказів.

Для небанківських кредитодавців вимоги щодо збереження та відновлення інформації встановлені Положенням НБУ №199. Для банків відповідні вимоги визначені Положенням, затвердженим постановою НБУ від 17.06.2004 №265, із змінами, внесеними постановою НБУ від 25.05.2015 №337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства формують стандарт відповідального кредитування: кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов кредиту, провести оцінку кредитоспроможності споживача, надати персоналізовану інформацію та мати можливість підтвердити виконання цих обов`язків. Ризик недоведеності покладається на кредитодавця.

Тому проценти, комісії та інші платежі, що становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного інформування, укладення договору, передання його примірника споживачу та наявності прозорого і перевірюваного розрахунку.

Витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за наявності належних доказів та з урахуванням критеріїв необхідності й розумності.

Для доведення електронного волевиявлення кредитодавець повинен підтвердити, що саме було показано споживачу, коли, у якій редакції та за яких умов споживач погодився з відповідними умовами кредитування.

Якщо кредитодавець використовує як паперові, так і дистанційні механізми взаємодії, суд окремо оцінює первинне приєднання та подальші зміни умов. Паперовий документ підтверджує лише факт підписання саме цього документа і не замінює доказів електронної частини правовідносин.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. У спорах щодо споживчого кредитування суд не може обмежитися формальним посиланням на пасивність слабкої сторони або на процесуальні конструкції «неподання заперечень». Імперативні гарантії споживача підлягають застосуванню судом з власної ініціативи, зокрема у частині доведеності індивідуального інформування, реальності видачі кредиту, прозорості розрахунку та допустимості нарахувань.

Оцінюючи докази у спрощеному позовному провадженні, суд виходить із того, що він вирішує спір за тими доказами, які сторони подали, і не підміняє сторону у виконанні її процесуального обов`язку доказування. Подання позивачем через підсистему «Електронний суд» простих файлів у форматі PDF (текстів договору, паспорта, правил, витягів із “кабінету”, скрінкопій) саме по собі означає лише спосіб доставки документів до суду, але не підтверджує їх походження, незмінність, дату й час створення, а головне — зв`язок із конкретним відповідачем і конкретною подією (показ саме цієї редакції умов до акцепту; акцепт саме цією особою; передання їй примірника договору; надсилання й доставка повідомлень; введення одноразового коду підтвердження; застосування електронного підпису; фактична видача коштів). Відтак “файл без перевірюваних цифрових ознак” не може замінити належні електронні докази у розумінні ст. 100 ЦПК України, а сумніви щодо походження і цілісності таких матеріалів, за правилами ст. 12, 81 ЦПК України, не можуть усуватися припущеннями або перекладатися на споживача. Якщо професійний кредитор не подав перевірюваний масив електронних слідів (службові записи про відображення документів і прийняття умов, підтвердження відправлення та доставки повідомлень, дані про одноразовий код підтвердження або електронний підпис із позначкою часу, автентичні виписки щодо фактичної видачі коштів), це є його процесуальним ризиком і тягне висновок про недоведеність відповідних обставин.

У справах про споживче кредитування вирішальним є не загальне посилання на «наявність ліміту», а доказовий ланцюг: що саме було запропоновано споживачу до приєднання, що саме споживач прийняв, на яких умовах кредит фактично надавався та як саме сформовано заявлений борг.

Окремо суд наголошує на принципі відповідального кредитування: професійний кредитодавець має організувати надання кредиту так, щоб умови були прозорими, перевірюваними, а рішення про кредитування не підмінялося формальним «приєднанням до змінюваних правил». Тягар доведення дотримання мінімальних стандартів прозорості та добросовісності покладається на кредитодавця як на сильнішу сторону.

1) Переддоговірне інформування та паспорт споживчого кредиту.

Позивач надав паспорт споживчого кредиту від 07.05.2019, який містить відомості про проценти, приклади розрахунків та застереження щодо припущень. Суд враховує цей документ як доказ того, що певний обсяг переддоговірної інформації споживачу надавався.

Водночас суд встановлює, що паспорт містить приклади розрахунку на припущеннях (зокрема, за умови використання 20 000 грн.), тобто не є сам по собі доказом того, що відповідачу було індивідуально запропоновано саме такий розмір ліміту або що подальший реальний режим користування кредитом повністю відповідав наведеним прикладам.

Також у матеріалах справи є документи, в яких умови та правила описані як такі, що оприлюднюються кредитодавцем, зокрема на офіційному ресурсі банку. Однак наявність інформації у відкритому доступі не є тотожною виконанню обов`язку індивідуально та належним чином поінформувати споживача до приєднання, якщо кредитодавець не довів, які саме умови, у якій редакції та в який спосіб були доведені до відома конкретного споживача у момент прийняття рішення про кредит.

2) Оцінка кредитоспроможності та відповідальне кредитування.

Позивач посилається на договори та правила, де зазначається, що кредит може надаватися з урахуванням аналізу даних про клієнта. Водночас у матеріалах справи відсутні документи, які дозволяють суду перевірити, що перед встановленням або збільшенням кредитного ліміту кредитодавець фактично здійснив належну оцінку здатності споживача виконувати зобов`язання, у який спосіб та на підставі яких вихідних даних.

Суд оцінює цю прогалину як істотну саме в контексті відповідального кредитування. Її наслідком у даній справі є підвищені вимоги до доказовості «прибуткових» складових вимог — насамперед процентів — та до можливості перевірки розрахунку.

3) Індивідуальні умови та акцепт.

Анкета-заява від 07.11.2018 містить підпис відповідача та підтверджує приєднання до банківського обслуговування.

Заява про приєднання від 21.05.2021 містить умови щодо процентних ставок та інформування клієнта через особистий обліковий запис у системі дистанційного обслуговування. Суд бере до уваги цей документ як такий, що підтверджує прийняття певного набору умов.

Разом з тим суд звертає увагу, що частина регулювання подається як змінювані умови, а спосіб доведення конкретних редакцій умов до споживача у момент їх прийняття та під час подальших змін у матеріалах справи підтверджено неповно (відсутні відтворювані підтвердження доставки і ознайомлення з конкретною редакцією умов у конкретний час).

4) Фактичне користування кредитом і доведеність «тіла» кредиту.

Позивач надав виписку та розрахунок за період 07.05.2019 — 28.08.2024, у яких банк обліковує за відповідачем заборгованість за тілом кредиту у розмірі 34 122 грн. 77 коп.

Суд враховує ці документи як докази внутрішнього банківського обліку заявленої заборгованості, однак не ототожнює їх із достатнім доказом фактичного отримання відповідачем кредитних коштів саме у заявленому розмірі.

Надана виписка у поданому вигляді не дозволяє суду без припущень встановити, які саме операції є фактичним наданням кредитних коштів, які операції є використанням власних коштів клієнта, які суми є поверненням раніше використаного кредиту, які суми є списанням процентів, комісій чи інших платежів, а також як саме банк відокремив неповернуте «тіло» кредиту від інших складових заборгованості.

Надана виписка не містить окремої графи або іншого зрозумілого позначення, яке дозволяло б відокремити саме кредитне фінансування від інших операцій за рахунком та перевірити, що підсумкова сума 34 122 грн. 77 коп. складається виключно з фактично наданих і неповернутих кредитних коштів, а не включає результат перерозподілу платежів, процентних списань, технічних операцій чи інших складових банківського обліку.

Виписка також не містить такого структурування операцій, яке дозволяло б суду встановити, що після кожного використання кредитного ресурсу попередній транш був повністю погашений, а нове користування починалося після повного закриття попереднього боргу, а не шляхом перерозподілу платежів у внутрішньому обліку банку.

Суд не має обов`язку самостійно реконструювати банківський облік, виділяти з масиву операцій окремі кредитні транші, визначати строки користування кожним траншем, порядок їх погашення та структуру залишку. Такий обов`язок доказування покладений на позивача як професійного кредитора, який повинен мати і подати суду зрозумілий, поелементний та перевірюваний розрахунок.

За таких обставин виписка і розрахунок підтверджують лише те, що банк у своєму внутрішньому обліку визначив за відповідачем заборгованість у певному розмірі. Водночас вони не доводять належним і достатнім чином фактичне отримання відповідачем кредитних коштів саме у сумі 34 122 грн. 77 коп. як чистого неповернутого «тіла» кредиту.

Отже, суд не має підстав визнавати доведеною основну суму боргу у розмірі 34 122 грн. 77 коп. Відсутність перевірюваного відокремлення кредитних коштів від власних коштів, повернень, процентів, комісій та інших операцій є процесуальним ризиком позивача і тягне висновок про недоведеність цієї частини вимог.

5) Проценти та перевірюваність розрахунку.

Щодо процентів у сумі 8 663 грн. 68 коп. суд виходить з такого.

У справах про споживче кредитування проценти є «прибутковою» складовою вимог, яка підлягає стягненню лише за умови доведення:
прозорих і незмінно встановлених підстав нарахування;
належного доведення умов до споживача у відповідній редакції;
перевірюваного поелементного розрахунку.

У цій справі позивач надав загальний розрахунок і виписку, проте не надав повного комплексу вихідних даних та підтверджень, які дозволяли б суду без припущень перевірити, що проценти нараховані за саме тими умовами, які були належно доведені та прийняті споживачем, а також що нарахування узгоджується з вимогами відповідального кредитування і мінімальними стандартами прозорості.

Суд окремо враховує, що позивач не подав розрахунку процентів у прив`язці до строку користування кожним конкретним траншем кредитної лінії. Надані виписка і розрахунок не дозволяють без припущень встановити дату виникнення кожного окремого траншу, його розмір, граничний строк користування відповідними коштами, дату та спосіб його погашення, а також те, чи не були проценти нараховані після спливу строку кредитування відповідного траншу. Якщо кредитодавець обґрунтовує вимоги поновлюваною кредитною лінією, саме він повинен показати, що кожний транш був облікований окремо, що проценти нараховувалися лише за допустимий строк користування конкретними коштами, а наступне використання кредитного ресурсу не приховує продовження або переоформлення попереднього непогашеного боргу. Відсутність такого розкладу унеможливлює перевірку правомірності процентів у сумі 8 663 грн. 68 коп. та є самостійною підставою для відмови у цій частині вимог.

За таких обставин суд не визнає доведеними підстави та розмір процентів у заявленій сумі, а тому відмовляє у цій частині позову.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.

Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

У цій справі позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами повний ланцюг обставин, необхідний для задоволення позову про стягнення заборгованості за споживчим кредитом. Матеріали справи не підтверджують належним чином проведення оцінки кредитоспроможності відповідача, доведення конкретних редакцій змінюваних умов до споживача, належне післядоговірне інформування, направлення передбаченої законом вимоги, а також прозорий і перевірюваний порядок формування заявленого боргу.

Суд окремо враховує, що позивач не довів фактичне отримання відповідачем кредитних коштів саме у сумі 34 122 грн. 77 коп. як чистого неповернутого тіла кредиту. Надані виписка та розрахунок підтверджують лише внутрішній банківський облік заборгованості, однак не дають можливості без припущень відокремити кредитні кошти від власних коштів клієнта, повернень, процентів, комісій та інших операцій. Суд не має обов`язку самостійно реконструювати структуру боргу, виділяти з масиву операцій окремі транші та визначати порядок їх погашення замість професійного кредитора.

Також позивач не довів підстави та розмір процентів у сумі 8 663 грн. 68 коп., оскільки надані документи не дозволяють перевірити, що проценти нараховані за умовами, які були належно доведені до споживача, прийняті ним у відповідній редакції та застосовані до конкретних періодів користування коштами.

Відсутність відзиву відповідача та її неявка у судове засідання не змінюють розподілу тягаря доказування. Позивач як професійний кредитор повинен довести підстави, розмір і структуру вимог, а суд не може задовольняти позов на підставі припущень або на підставі самого лише внутрішнього підсумку банківського обліку.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 42 786 грн. 45 коп., з яких 34 122 грн. 77 коп. — основна сума заборгованості, 8 663 грн. 68 коп. — нараховані проценти, є недоведеними та задоволенню не підлягають.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. немає. Зазначені судові витрати залишаються за позивачем.

Доказів понесення інших судових витрат, які підлягали б окремому розподілу, матеріали справи не містять. Витрати на правничу допомогу до стягнення не заявлені або належними доказами не підтверджені, тому суд їх не розподіляє.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 8–11, ч. 7 ст. 12, абз. 2–3 ч. 1 ст. 13, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 5, 7, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ч. 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», ст. 12, 13, 76–81, 89, 100, 141, 259, 263–265, 274, 279, 280–284 ЦПК України, ст. 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 42 786 грн. 45 коп., з яких: 34 122 грн. 77 коп. — основна сума заборгованості, 8 663 грн. 68 коп. — нараховані проценти — відмовити повністю.

Судові витрати, понесені позивачем, залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте Харківським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадку та порядку, передбачених ЦПК України.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»;код за ЄДРПОУ 14360570
юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д
адреса для листування представника: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50

Відповідач: ОСОБА_1 ;РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 

Суддя: І.Е.Бондаренко