ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 р. 	Справа № 520/33404/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київської митниці на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків у справі № 520/33404/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ОМЕГА//” 
до  Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України   
про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “ОМЕГА//” (далі - позивач, ТОВ “ОМЕГА//”), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України;
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000091/2 від 15.08.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України;
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000097/2 від 26.08.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України;
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000103/2 від 04.09.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України;
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000107/2 від 16.09.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України;
- визнати протиправним та скасувати протиправне рішення про коригування митної вартості товарів № UA100320/2025/000124/2 від 14.10.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України. 
В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржувані рішення Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів є протиправними, а тому підлягають скасуванню. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №520/33404/25 роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА//» до Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА//» до Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування протиправного рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025 Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України - вирішено розглядати в межах провадження адміністративної справи №520/33404/25.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що всі дії та рішення посадових осіб митниці є аргументованими, відповідають та засновані на вимогах законодавства України з питань державної митної справи. Позивачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про порушення митним органом вимог нормативно-правових актів, в той час, як правомірність дій та вимог митного органу повністю відповідає положенням чинного законодавства.
Представник позивача надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідач не навів належних, достатніх та беззаперечних доказів правомірності свого рішення про відмову у визначенні митної вартості за ціною договору та застосування другорядного методу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “ОМЕГА//” задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025, прийняте Київською митницею відокремленого підрозділу Державної митної служби України.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА//» за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України сплачений судовий збір у розмірі 403,73 грн. (чотириста три гривні 73 копійки) та витрати на правничу допомогу у розмірі 833,33 грн (вісімсот тридцять три гривні 33 копійки).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що при проведені контролю митної вартості товарів, заявлених до митного оформлення, встановлено, що документи, які надані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості та відомостей щодо ціни, як сплачена, та містить розбіжності. А саме: 1. У наданому банківському платіжному документі – платіжній інструкції від 07.05.2025 №89 відсутні печатка та підпис уповноваженої особи платника. 2. До митного оформлення надано митну декларацію країни відправлення від 24.04.2025 №310120250518329665 без урахування вимог ст. 254 Митного кодексу України (далі - МК України), тому такий документ прийнятий до уваги митним органом, але не може бути використаним для підтвердження митної вартості товар. Також декларація країни відправлення не містить дати її оформлення та відміток митних органів, також зазначений номер коносаменту, відрізняється від номеру коносаменту який подано декларантом разом з митною декларацією, також в митній декларації країни відправлення від 24.04.2025 №310120250518329665 зазначено морський транспортний засіб, що відрізняється в наданому коносаменті. 3. В наданому до митного оформлення договорі на перевезення від 19.03.2025 №097418-25 в п. 5.3. зазначено що конкретні терміни оплати рахунків вказуються в заявці на перевезення, але разом з тим в наданій декларантом заявці від 09.04.2025 №ОМ-0049874/12058 такі терміни не обумовлено. Банківські платіжні документи, які підтверджують оплату транспортних послуг, не надано. 4. Декларантом до митного оформлення не надано лінійного коносаменту (MASTER BILL OF LADING). 5. Декларантом не підтверджено витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.
Враховуючи вищевикладене, за результатами опрацювання документів, наданих для підтвердження заявленої митної вартості, встановлено, що декларантом до митного оформлення не надано всіх необхідних документів, які підтверджують заявлену митну вартість товарів та документи не містять достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості. Зазначеним обставинам судом не була надана належна мотивована оцінка, що свідчить про порушення вимог п. 3 ч. 4 ст. 246, ч. 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). З метою усунення виявлених розбіжностей та для підтвердження заявленої митної вартості товарів від декларанта було витребувано відповідно до вимог ч. 3 ст. 53, ст.ст. 54, 57 МК України додаткові документи. Декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару на вимогу митного органу не надано усіх запитуваних документів. Отже, подані декларантом документи не містили повних, документально підтверджених відомостей про заявлену митну вартість, а надані додатково - ці розбіжності не усувають, тому підтвердити заявлену митну вартість неможливо. Виходячи з вищевикладеного, декларантом не вжито заходів встановлених ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 53, ст. 58 МК України для підтвердження заявленої митної вартості та методу її визначення.
У зв`язку із вищевикладеним, на переконання відповідача, використання заявленого декларантом рівня митної вартості неможливо. Тому митницею відповідно до ст.ст. 54, 55 МК України здійснено коригування заявленої митної вартості товарів. 
З огляду на викладене, апелянт вважає, що суд дійшов до помилкових висновків та прийняв рішення, що не відповідає вимогам ст. 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Зауважив, що, здійснюючи розмитнення імпортованих товарів по митній декларації, позивач подав мінімальний необхідний пакет документів передбачений ч. 2 ст. 53 МК України, який підтверджував числові значення всіх складових митної вартості. Подавши до митного оформлення мінімальний обов`язковий пакет документів, що підтверджував всі складові митної вартості товарів, позивач повністю виконав свій обов`язок по доведенню митної вартості. Але позивач отримав електронні повідомлення (запити) митного органу про надання додаткових документів. Як вбачається з запитів митного органу, інспектори митниці ніяк не дотримали вимог ч. 3. ст. 53 МК, а саме - не довели наявність розбіжностей, відсутності відомостей про складові митної вартості або ознак підробки. Тільки з цими підставами законодавець пов`язує право митного органу на запит додаткових документів. Якщо митниця не довела обґрунтованість сумнівів, то у декларанта не виникає обов`язок надання додаткових документів.
Зазначив, що відомості системи АСАУР або значно нижчий рівень митної вартості, який міститься у внутрішній базі даних ЄАІС митниці - не може бути підставою для виникнення у декларанта обов`язку надання додаткових документів. А є тільки приписом для інспектора більш докладно вивчити вже надані декларантом документи.
Щодо окремих недоліків документів, вказаних в апеляційній скарзі відповідача, зокрема, що платіжна інструкція щодо оплати товару не містять підпису (власноручного/електронного) відповідальної особи платника, яка відповідно до законодавства України має право розпоряджатися, позивач зауважив, що під платіжною інструкцією законодавець розуміє документ, складений у формі встановленої банком надавачем фінансових послуг (наприклад платіжне доручення та ін.) на підставі вимог, встановлених законодавством, яким клієнт надає банку інструкцію щодо розміру коштів, дати переказу та адресату перерахування коштів. Таким чином, прийнятий до виконання та виконаний банком платіжний документ, виданий відповідно до внутрішніх документів банківської установи, є належним та допустимим доказом оплати за товар.
Щодо доводів апелянта про недоліки в митній декларації країни відправлення, позивач зазначив, що декларація країни відправлення не є обов`язковим для надання документом відповідно до ч. 2 ст. 53 МК України при визначенні митної вартості товару та не є документом, який підтверджує митну вартість товарів. Також, позивачем, разом із заявою в порядку ч. 8 ст. 55 МК України було надано переклад експортної декларації, також переклад було надано до позову, що відображено і в рішенні суду. Щодо інших розбіжностей, зокрема, у назві судна, дати оформлення і т.і. – то ці відомості заповнював експортер (постачальник), який цілком міг помилитися, проте такий документ не містить відомостей про числові значення митної вартості, а отже не відноситься до таких, що можуть слугувати причинами для відмови у визнанні митної вартості, оскільки до митного оформлення подано основний документ, що підтверджує митну вартість по цій поставці - а саме інвойс від Постачальника. Вірогідність і чинність інвойсу не спростована відповідачем.
Щодо доводів апелянта про те, що "в наданому до митного оформлення договорі на перевезення зазначено, що конкретні терміни оплати рахунків вказуються в заявці на перевезення, але разом з тим в наданій декларантом заявці такі терміни не обумовлено. Банківські платіжні документи які підтверджують оплату транспортних послуг не надано" позивач зауважив, що виконання чи не виконання умов договору перевезення виходить з договірних правовідносин між позивачем та експедитором. У свою чергу митниця не є тим органом на якого законодавством покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням цивільно-правових угод. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 815/137/17. Питання чи не оплати за надані послуги з перевезення ніяким чином не стосується числових значень митної вартості товарів. При цьому, документ про оплату послуг експедитора був наданий до митного органу разом з заявою в порядку ст. 55 МК України, разом з додатковими документами, але це ніяким чином не вплинуло на сумніви митниці. Також відповідач не зазначив, яку саме норму матеріального права це порушує.
Щодо доводів апелянта про ненадання MASTER BILL OF LADING позивач зазначив, що до митного оформлення було подано коносамент (BILL OF LADING) XHSE070741001 03.05.2025. В цьому документі міститься вся необхідна інформація про морське перевезення: назви вантажовідправника і вантажоодержувача, експедитора, морської лінії, загальні відомості про вантаж, зокрема, унікальний номер контейнера, маршрут перевезення. Але коносамент ніколи й не містив відомостей про вартість перевезення, а тому незрозуміло як цей документ може стосуватися предмету доказування - числових значень митної вартості товарів.
Щодо доводів апелянта про те, що декларантом не підтверджено витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, то позивач зауважив, що первісно ним було подано позов в якому оскаржувалося одразу декілька рішень про коригування митної вартості товарів. Ухвалою про роз`єднання позовних вимог від 30.12.2025 було визначено, що в рамках справи №520/33404/25 розглядається оскарження Рішення про коригування митної вартості UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025. Якщо ознайомитися з текстом цього рішення то в ньому не міститься такого зауваження щодо не підтвердження витрат на навантаження, вивантаження. Тобто, цей аргумент не заявлявся відповідачем на етапі митного оформлення (коли у позивача була можливість якось спростувати цей сумнів та надати додаткові підтверджуючи документи), а з`явилася тільки у відповіді на заяву позивача в порядку ст. 55 МК України.
Щодо сумнівів відповідача і цінової інформації, яка була використана ним при визначенні рівня митної вартості товарів, позивач зауважив, що як зазначено в графі 33 оскаржуваних рішень про коригування були використані ЕМД інших імпортерів. У використаних відповідачем ЕМД містяться інші, відмінні від умов поставки позивача, умови поставки товару, не містяться відомості про виробника товару та торгівельну марку, тобто відсутні відомості, які можуть значною мірою впливати на вартість товару. А отже доцінка товарів позивача до товарів, зазначених в якості джерел відомостей про ціну товарів - є некоректною. При цьому, в базі даних митниці є ЕМД оформлена Позивачем з товарами з кодом ЕМД 25UA205050024308U9 від 25.06.2025, яким ввозився товар з кодом 94017900 00 (товар 19). Цей товар ввозився за тим самим контрактом з тим самим постачальником і за цінами такими ж як і поставці, щодо якої було здійснено коригування митної вартості. Ця ЕМД відправлялася відповідачу разом із заявою в порядку ст. 55 МК України та додавалася до позову.
Позивач також зазначив, що у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції позивач змушений понести додаткові витрати на професійну правову допомогу, а саме на складання відзиву на апеляційну скаргу. Вартість витрат на складання відзиву на апеляційну скаргу була зафіксована сторонами у п. 1.2. Додаткової угоди №3 від 12.12.2025 до Договору №169 від 26.05.2025 та складає 1000,00 грн. Хоча цією додаткової угодою передбачено оскарження одразу декількох рішень про коригування, але позов був розділений на декілька окремих справ, по кожній з яких було винесено окреме судове рішення та подавалася окрема апеляційна скарга і, відповідно, будуть подаватися окремі відзиви, а отже вказані витрати не розподіляються на кількість рішень, а рахуються окремо. Договір про надання правової допомоги та додаткова угода №3 додавалися до позову, і зараз надаються виключно для зручності. Оскільки умовами додаткової угоди передбачено відстрочення оплати за надані послуги, то докази оплати будуть надані суду пізніше.
Позивач просив стягнути з Київської митниці відокремленого підрозділу Державної митної служби України (код ЄДРПОУ 43997555, 03124, місто Київ, бульв. Гавела Вацлава, будинок 8А) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ОМЕГА//»(62495, Харківська область, Харківський р-н, смт. Васищеве , вул. Промислова, 1, код ЄДРПОУ 45055636) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн. 
У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що між ТОВ «ОМЕГА//» (Покупець) та HARBIN XIANBAI IMPORT AND EXPORT TRADING CO., LTD (Продавець) було укладено Контракт №087173-25 від 01.01.2025.
Відповідно до п.1.1 Контракту Продавець зобов`язується продати, а Покупець прийняти і сплатити протягом терміну дії цього Контракту Товар (в тому числі, але не обмежуючись, - запчастини до автомобілів та інше) в асортименті, кількості, якості і за ціною, що вказані в інвойсах, які мають юридичну силу специфікацій та являються невід`ємними частинами Контракту. Поставка Товару здійснюється партіями. При цьому під Партією розуміється вся сукупність Товару, яка поставляється Покупцю за одним інвойсом.
Пунктом 1.2 Контракту передбачено, що найменування, ціни, кількість відповідно до яких вироблений Товар на кожну позицію Товару, що поставляється, вказуються у відповідних інвойсах, які є невід`ємною частиною цього Контракту і мають юридичну силу специфікацій.
Відповідно п. 2.1 до Контракту ціна Товару узгоджується Сторонами та вказується в інвойсі і приймається на умові FOB (ІНКОТЕРМС-2020) порт Ningbo, CHINA. В інвойсі може бути передбачений інший порт. В інвойсі може бути передбачена будь-яка інша умова поставки, відповідно до якої проводиться поставка за цим інвойсом. Сторони додатково вказують момент переходу права власності на Товар, якщо він відрізняється від вказаного у п.3.6. Контракту.
Згідно з п. 3.1 Контракту Товар за даним Контрактом поставляється на умовах FOB (ІНКОТЕРМС-2020) порт Ningbo, CHINA, якщо інший порт чи умови поставки не зазначено у відповідному інвойсі.
ТОВ "ОМЕГА//" було подано до Київської митниці ВП Держмитслужби України ЕМД 25UA100320025970U0 від 11.07.2025.
Разом із митною декларацією, позивачем до митного оформлення подані такі документи: пакувальний лист (Packing list) XB25-OMH13 від 10.04.2025, рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) XB25-OMH13 від 10.04.2025, коносамент (Bill of lading) XHSE070741001 від 03.05.2025, автотранспортна накладна (Road consignment note) 1170 від 30.06.2025, декларацiя про походження товару (Declaration of origin) XB25-OMH13 від 10.04.2025, акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу 25UA100320025351U7 від 11.07.2025, картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення UA100320/2025/000498 від 11.07.2025, банківський платіжний документ, що стосується товару 89 від 08.05.2025, рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги 878 від 03.07.2025, прейскурант (прайс-лист) виробника товару, прайс-лист від 01.02.2025, зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, 087173-25 від 01.01.2025, договір (контракт) про перевезення 097418-25 19.03.2025, документація, яка має супроводжувати продукцію при наданні її на ринку відповідно до вимог щодо нехарчової продукції та її обігу на ринку України, встановлених технічними регламентами - висновок №1192-25 від 09.06.2025, заява декларанта про незастосування обмежень щодо пропуску та випуску товарів, встановлених Законом України “Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання”, заява 11.07.2025, заявка №ОМ-0049874/12058 від 09.04.2025, копія митної декларації країни відправлення 310120250518329665 від 24.04.2025.
Позивачем було отримано запит (повідомлення) митного органу від 11.07.2025, в якому зазначено, що декларантом електронним листом повідомлено, що на даний час відсутня можливість надати додаткові документи. Зазначено, що документи, подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару відповідно до статті 53 Кодексу (разом з митною декларацією до митного оформлення та додатково за запитом митного органу), містять розбіжності та не містять всіх відомостей щодо складових митної вартості та відомостей щодо ціни яка сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Позивачем було отримано рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025.
Підставами для винесення рішення про коригування митної вартості №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025 (графа 33 Рішення) митним органом визначено такі обставини: 
1) у наданому банківському платіжному документі – платіжній інструкції від 07.05.2025 № 89 відсутні печатка та підпис уповноваженої особи платника, хоча п.13 постанови Правління НБУ від 28.07.2008 року № 216 передбачено, що платіжна інструкція має містити підпис (власноручний/електронний) відповідальної особи платника, яка має право розпоряджатися рахунком, або код автентифікації; 
2) надана для підтвердження митної вартості митна декларація країни відправлення від 24.04.2025 № 310120250518329665 складена не офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, що суперечить статті 254 Кодексу;
3) в наданому до митного оформлення договорі на перевезення від 19.03.2025 № 097418-25 в п.5.3. зазначено, що конкретні терміни оплати рахунків вказуються в заявці на перевезення, але разом з тим в наданій декларантом заявці від 09.04.2025 № ОМ-0049874/12058 такі терміни не обумовлено;
4) банківські платіжні документи, які підтверджують оплату транспортних послуг не надано. Довідка про транспортні витрати не відноситься до первинних документів та її ведення не передбачено чинним законодавством. Отже довідка про транспортні витрати, з урахуванням п. 44.1 Податкового кодексу України, не може бути належним, самостійним та виключно єдиним документом, що підтверджує витрати на перевезення товарів, оскільки не є первинним документом в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-XIY «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;
5) надана до митного оформлення копія митної декларації країни відправлення від 24.04.2025 № 310120250518329665 не містить дати її оформлення та відміток митних органів;
6) зазначений номер коносаменту відрізняється від номеру коносаменту, який подано декларантом разом з митною декларацією;
7) в митній декларації країни відправлення від 24.04.2025 №310120250518329665 зазначено морський транспортний засіб, що відрізняється в наданому коносаменті; 
8) транспортного документу на морське перевезення (MASTER BILL OF LADING) до митного органу не надано. Таким чином, у митного органу відсутня можливість перевірити повноту декларування та умов оплати наданих транспортно-експедиційних послуг; 
9) до митного оформлення надано контракт від 01.01.2025 № 087173-25 та платіжна інструкція від 07.05.2025 № 89 в якій зазначено банківські реквізити продавця, що відмінні від реквізитів які зазначені в контракті. Таким чином, відомості щодо складових митної вартості не підтверджені належним чином та не піддаються обчисленню та перевірці, що суперечить положенням ч. 2, 10, 21 ст.58 Кодексу. Зазначені обставини не дають змоги віднести дані платіжні документи до товару що оцінюється. 
Позивач не погодився із завищенням митної вартості і звернувся до відповідача з проханням про випуск товару у вільний обіг під гарантійні зобов`язання згідно із ч. 7 ст. 55 МК України, надав відповідачу нову митну декларацію ЕМД 25UA100320025981U4 від 12.07.2025 та додатково сплатив ПДВ у розмірі 21688,02 грн. 
Керуючись ч. 8 ст. 55 МК України, якою передбачено, що протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються, позивач звернувся до відповідача із заявою №5484 від 18.09.2025 та надав додаткові документи та пояснення, якими усунув недоліки, зазначені у рішенні про коригування, зокрема: 1) копія акту №942 від 11.07.2025; 2) копія платіжної інструкції від 25.07.2025 №779709311.1; 3) виписка з валютного рахунку за 02.05.2025; 4) переклад експортної декларації країни відправлення; 5) лист роз`яснення від 24.07.2025 №4163; 6) витяг з ЕМД 25UA205050024308U9 від 25.06.2025.
Відповідач листом №7.8-2/15 02/13/17436 від 22.09.2025 повідомив позивача про те, що відсутні підстави для визнання заявленої декларантом митної вартості товару за МД від 12.07.2025 №25UA100320025981U4 та скасування рішення про коригування митної вартості від 11.07.2025 №UA100320/2025/000066/2».
Непогодившись з прийнятим рішенням про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що декларантом надано до контролюючого органу необхідні документи, а відповідачем, у свою чергу, не наведено обґрунтованих підстав для витребування у позивача додаткових документів та подальшого прийняття рішення про коригування митної вартості товарів. Відповідачем не наведено обставин та не надано належних доказів, що ставили б під сумнів дійсність заявленої вартості товару. Судом таких обставин також не встановлено. Випущення товару у вільний обіг за новою митною декларацією не позбавляє права позивача на захист його порушеного права в даній справі незалежно від застосованого ним способу випуску товару у вільний обіг. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення про коригування митної вартості товарів, прийняте Київською митницею Державної митної служби України, є протиправним та підлягає скасуванню.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Відповідно до ч. 1 ст. 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (ч. 1 ст. 257 МК України).
Статтею 264 МК України встановлено, що відмова органу доходів і зборів у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта; орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу; електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов`язкових реквізитів; митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом; у разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою органу доходів і зборів заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Згідно із ч. 3 ст. 318 МК України, митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Частиною 1 ст. 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (ч. 2 ст. 52 МК України).
Згідно з ч.ч. 4, 5, п. 5 ст. 10 МК України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;
Відповідно до ст. 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. МК України).
Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеного в даній нормі.
Відповідно до частин першої - третьої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Згідно з частинами шостою та сьомою вказаної статті МК України, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Положеннями частин другої та третьої статті 57 МК України визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
За приписами частини восьмої статті 57 МК України, у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях (постанови від 19 лютого 2019 року у справі № 804/1316/16, від 12 березня 2019 року у справі № 826/2313/16, від 27 березня 2020 року у справі № 540/2605/18, від 06 травня 2020 року у справі № 140/1713/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.001657, від 15 квітня 2021 року у справі № 804/14964/15) звертав увагу на те, що обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті. Декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України. Митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковим, оскільки саме з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти подальших дій, спрямованих на визначення дійсної митної вартості товарів.
Митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Необхідність витребовування додаткових документів передусім є способом упевнитися у тому, що декларант правильно визначив митну вартість.
Водночас повноваження контролюючого органу витребовувати додаткові документи стосується тільки тих документів, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всіх, які передбачені статтею 53 МК України. Не надання декларантом витребовуваних контролюючим органом документів може бути підставою для коригування митної вартості у випадку, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують об`єктивних сумнів щодо достовірності наданої декларантом інформації.
Неподання декларантом документів, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 МК України, не тягне для нього безумовних негативних правових наслідків. Неподання таких документів може тягнути за собою відмову в митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, відповідно, коригування митної вартості товарів лише в тому разі, коли у митниці будуть обґрунтовані підстави вважати, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість (постанова Верховного Суду від 20 березня 2020 року у справі № 480/4423/18).
Отже, у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару.
Аналогічне правозастосування викладене у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2025 року у справі № 460/164/24.
Колегія суддів зазначає, що можливість надання декларантом додаткових документів на підтвердження правомірності визначення митної вартості товарів за першим методом прямо залежить від чіткого визначення Митницею конкретних обставин, які викликали у неї сумніви у достовірності задекларованої митної вартості, а тому недотримання цих умов свідчить про порушення ним критеріїв правомірності рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, які закріплені у частині другій статті 2 КАС України.
Аналогічне правозастосування викладене у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 260/718/19, від 08 лютого 2020 року у справі № 825/648/17 та інш.
Судовим розглядом встановлено, що на підтвердження заявленої у митній декларації митної вартості товару, разом з митною декларацією позивачем були надані наступні документи: пакувальний лист (Packing list) XB25-OMH13 від 10.04.2025, рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) XB25-OMH13 від 10.04.2025, коносамент (Bill of lading) XHSE070741001 від 03.05.2025, автотранспортна накладна (Road consignment note) 1170 від 30.06.2025, декларацiя про походження товару (Declaration of origin) XB25-OMH13 від 10.04.2025, акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу 25UA100320025351U7 від 11.07.2025, картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення UA100320/2025/000498 від 11.07.2025, банківський платіжний документ, що стосується товару 89 від 08.05.2025, рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги 878 від 03.07.2025, прейскурант (прайс-лист) виробника товару, прайс-лист від 01.02.2025, зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, 087173-25 від 01.01.2025, договір (контракт) про перевезення 097418-25 19.03.2025, документація, яка має супроводжувати продукцію при наданні її на ринку відповідно до вимог щодо нехарчової продукції та її обігу на ринку України, встановлених технічними регламентами - висновок № 1192-25 від 09.06.2025, заява декларанта про незастосування обмежень щодо пропуску та випуску товарів, встановлених Законом України “Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання”, заява 11.07.2025, заявка №ОМ-0049874/12058 від 09.04.2025, копія митної декларації країни відправлення 310120250518329665 від 24.04.2025.
Разом з тим, за наслідком розгляду цих документів, Київської митницею було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025 за резервним методом визначення митної вартості товарів.
Підстави прийняття такого рішення наведені у графі 33.
Позивач не погодився із завищенням митної вартості і звернувся до відповідача з проханням про випуск товару у вільний обіг під гарантійні зобов`язання згідно із ч. 7 ст. 55 МК України, надав відповідачу нову митну декларацію ЕМД 25UA100320025981U4 від 12.07.2025 та додатково сплатив ПДВ у розмірі 21688,02 грн. 
Керуючись ч. 8 ст. 55 МК України, якою передбачено, що протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються, позивач звернувся до відповідача із заявою №5484 від 18.09.2025 та надав додаткові документи та пояснення, якими усунув недоліки, зазначені у рішенні про коригування, зокрема: 1) копію акту №942 від 11.07.2025; 2) копію платіжної інструкції від 25.07.2025 №779709311.1; 3) виписку з валютного рахунку за 02.05.2025; 4) переклад експортної декларації країни відправлення; 5) лист роз`яснення від 24.07.2025 №4163; 6) витяг з ЕМД 25UA205050024308U9 від 25.06.2025.
Відповідач листом №7.8-2/15 02/13/17436 від 22.09.2025 повідомив позивача про те, що відсутні підстави для визнання заявленої декларантом митної вартості товару за МД від 12.07.2025 №25UA100320025981U4 та скасування рішення про коригування митної вартості від 11.07.2025 №UA100320/2025/000066/2”.
Надаючи оцінку доводам митного органу, які стали підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товару, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо доводів відповідача про те, що у наданому банківському платіжному документі – платіжній інструкції від 07.05.2025 №89 відсутні печатка та підпис уповноваженої особи платника, хоча п.13 постанови Правління НБУ від 28.07.2008 року №216 передбачено, що платіжна інструкція має містити підпис (власноручний/електронний) відповідальної особи платника, яка має право розпоряджатися рахунком, або код автентифікації, судом встановлено наступні обставини. 
Відповідно до абзацу першого пункту 6 Розділу І, підпункту 13 пункту 14 Розділу II та пункту 26 Розділу ІІІ Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах» №216 від 28 липня 2008 року (далі - Положення № 216) ініціатор має право оформити платіжну інструкцію в іноземній валюті або банківських металах в електронній або паперовій формі.
Платіжна інструкція в іноземній валюті або банківських металах, оформлена ініціатором в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: підпис(и) власноручний(і)/електронний(і) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має (ють) право розпоряджатися рахунком, або код автентифікації.
Надавач платіжних послуг повинен перевірити відповідність заповнення реквізитів платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах вимогам розділу II цього Положення та реквізитам, зазначеним у документах, які відповідно до нормативно-правових актів Національного банку з питань валютного регулювання є підставою для здійснення перерахування коштів в іноземній валюті або банківських металах з рахунку платника, а також поштові та платіжні реквізити контрагентів.
Надавач платіжних послуг має право відмовитися від виконання платіжної інструкції платника в іноземній валюті або банківських металах та повернути її платнику, якщо операція, яку проводить платник, не відповідає вимогам валютного законодавства України та законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Надавач платіжних послуг платника повертає платіжні інструкції платника в іноземній валюті або банківських металах без виконання із зазначенням причини їх повернення.
Згідно з приписами Положення №216 у випадку формування платником платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах в електронній формі допускається наявність електронного підпису уповноваженої відповідальної особи платника.
Водночас у разі заповнення платником платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах із порушенням вимог Розділу II Положення №216, в тому числі пункту 14 Розділу II, банк (надавач платіжних послуг) повертає таку платіжну інструкцію платнику без виконання.
Судом установлено, що позивачем було надано до митного органу платіжну інструкцію №89 від 07.05.2025, яка містить відмітку "виконано 08.05.2025", що свідчить про те, що платіжна інструкція не була відкликана, а проведена банком.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.10.2020 у справі №320/2455/19 сформував правовий висновок про те, що квитанція або платіжне доручення (платіжні документи) свідчать про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчать про суму коштів, яка має бути сплачена за відповідний товар. Тобто прямого зв`язку між відомостями із квитанцією/платіжним дорученням та митною вартістю товару немає, а відтак ненадання декларантом саме квитанції/платіжного доручення/чеку тощо не може поставити під сумнів достовірність інших доказів, які прямо свідчать про митну вартість товару. 
Слід взяти до уваги, що згідно з частиною сьомою статті 58 МК України платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно). Тому, за наявності документів, що достовірно підтверджують митну вартість задекларованого товару, за відсутності доказів підроблення відомостей та недоведеності обставин порушення вимог законодавства при придбанні певного товару, недодання до митного оформлення, зокрема, касового ордеру, касового чеку чи іншого документа про прийняття визначеної суми готівкою не може класифікуватися як обставина, що свідчить про штучне формування декларантом показників митної вартості. 
Отже доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.
Щодо доводів митного органу про те, що надана для підтвердження митної вартості митна декларація країни відправлення від 24.04.2025 № 310120250518329665 складена не офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, що суперечить статті 254 Кодексу, судом встановлено такі обставини.
Відповідно до статті 254 МК України документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.
Таким чином, переклад копії митної декларації країни відправлення на українську мову вимагається митними органами виключно у разі, якщо дані, які містяться в ній, є необхідними для перевірки митної вартості Товару, яка не зазначена Продавцем у зазначеному документі, що виключає необхідність у його перекладі.
Суд зазначає, що стаття 53 МК України містить перелік необхідних для надання документів, які підтверджують митну вартість товарів, серед якого відсутній такий документ як експортна декларація країни відправлення.
Колегія суддів також зазначає, що законодавчого визначення поняття "мова міжнародного спілкування" не існує. Так само немає чітко визначеного переліку іноземних мов, які є мовами міжнародного спілкування. Якщо керуватися звичаями ділового обороту, то до мов міжнародного спілкування відносяться мови найпоширеніші у світі та закріплені в міжнародному праві, мови, які офіційно застосовуються міжнародними організаціями - об`єднаннями держав відповідно до міжнародного права і на основі міжнародного договору. Таким чином, китайська мова, якою складені експортні декларації країни відправлення Китаю, є іноземною мовою міжнародного спілкування.
Отже, вимоги митного органу щодо перекладу цього документу не відповідають приписам ст. 254 МК України.
Водночас, позивачем, разом із заявою про надання додаткових документів від 18.09.2025 №5484, було надано переклад експортної декларації країни відправлення. Копія такої декларації із перекладом також міститься у матеріалах справи. 
Отже, суд не приймає до уваги вказані доводи апелянта. 
Щодо доводів митного органу про те, що в наданому до митного оформлення договорі на перевезення від 19.03.2025 №097418-25 в п.5.3. зазначено, що конкретні терміни оплати рахунків вказуються в заявці на перевезення, але разом з тим в наданій декларантом заявці від 09.04.2025 № ОМ-0049874/12058 такі терміни не обумовлено, судом встановлено наступні обставини.
До митного оформлення декларантом було подано рахунок №878 від 03.07.2025 від надавача експедиторських послуг та документ, що підтверджує вартість перевезення товару, що вбачається з картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100320/2025/000606.
Окрім того, позивачем, разом із заявою про надання додаткових документів від 18.09.2025 №5484, надано Акт приймання-передачі наданих послуг №942 від 15.07.2025 та платіжну інструкцію про оплату послуг експедитора від 25.07.2025 №779709311.1, яких, за доводами позивача, не існувало на момент митного оформлення, та які додатково підтверджують інформацію про вартість перевезення.
Отже, доводи митного органу щодо непідтвердження умов оплати транспортно-експедиторських послуг не знайшли свого підтвердження, оскільки подані декларантом документи у сукупності підтверджують вартість перевезення та факт оплати таких послуг.
Щодо висновків відповідача про те, що "банківські платіжні документи, які підтверджують оплату транспортних послуг не надано. Довідка про транспортні витрати не відноситься до первинних документів та її ведення не передбачено чинним законодавством. Отже довідка про транспортні витрати, з урахуванням п. 44.1 Податкового кодексу України, не може бути належним, самостійним та виключно єдиним документом, що підтверджує витрати на перевезення товарів, оскільки не є первинним документом в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 №996-XIY «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»" колегія суддів зазначає наступне.
Так, п. 6 ч. 2 ст. 53 МК України передбачено надання наступних документів, які підтверджують митну вартість товарів: 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Тобто, Митний кодекс України не вказує конкретної назви документу, яким можна підтвердити вартість перевезення.
З матеріалів справи судом встановлено, що до митного оформлення декларантом було надано довідку про транспортно-експедиційні витрати №878 від 03.07.2025 від надавача експедиторських послуг та документ, що підтверджує вартість перевезення товару.
Згідно довідки №878 від 03.07.2025 транспортно-експедиційні витрати з перевезення вантажу в контейнері MSKU0831170 автомобілем ВН1168TT/BH1668XG, що слідує за маршрутом: Ningbo, China - Гданськ, Польща - п/п Ягодин складають: 175899,87 грн: 1. Міжнародне перевезення за єдиним перевізним документом (CMR), BH1168TT/BH1668XG, за маршрутом: Гданськ, Польща - п/п Ягодин - складають 52 891,67 грн. 2. Допоміжні експедиційні послуги на митній території Польщі (документаційний збір, Т1 до кордону з Україною, винагорода агента) к-р MSKU0831170, Заявка NOM-0049874 / 12058 - складають 20 504,44 грн. 3. Навантажувально-розвантажувальні роботи на митній території Польщі - складають 14 768,28 грн. 4. Фрахт, за маршрутом: Ningbo, China - Гданськ, Польща - складають 87735,48 грн.
У довідці також вказано, що вантаж не страхувався.
Окрім того, позивачем, разом із заявою про надання додаткових документів від 18.09.2025 №5484, надано Акт приймання-передачі наданих послуг №942 від 15.07.2025 та платіжну інструкцію про оплату послуг експедитора від 25.07.2025 № 779709311.1, яких, за доводами позивача, не існувало на момент митного оформлення, та які додатково підтверджують інформацію про вартість перевезення.
Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 у справі №804/16553/14 зазначив, що якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (якими) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.07.2023 у справі №803/718/17, від 15.10.2024 у справі №520/6058/24.
Отже, доводи відповідача щодо неподання належних документів на підтвердження вартості транспортних послуг є безпідставними, оскільки подані декларантом документи у своїй сукупності містять достатні відомості про вартість перевезення та відповідають вимогам статті 53 МК України.
Стосовно висновків відповідача, що надана до митного оформлення копія митної декларації країни відправлення від 24.04.2025 №310120250518329665 не містить дати її оформлення та відміток митних органів, то колегія суддів зазначає, що відсутність у митній декларації країни відправлення дати оформлення чи відміток митних органів сама по собі не свідчить про недостовірність відомостей, заявлених декларантом, та не може бути достатньою підставою для невизнання заявленої митної вартості товару.
Щодо висновків митного органу про те, що зазначений номер коносаменту відрізняється від номеру коносаменту, який подано декларантом разом з митною декларацією, то колегія суддів зауважує, що сама по собі відмінність номера коносамента, зазначеного у копії митної декларації країни відправлення, від номера коносамента, поданого декларантом під час митного оформлення, без встановлення впливу такої розбіжності на визначення митної вартості товару та без наведення доказів недостовірності поданих документів, не може бути достатньою підставою для невизнання заявленої митної вартості чи коригування її значення.
Щодо висновків відповідача проте, що в митній декларації країни відправлення від 24.04.2025 №310120250518329665 зазначено морський транспортний засіб, що відрізняється в наданому коносаменті, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не довів, яким чином виявлена розбіжність щодо зазначення морського транспортного засобу впливає на достовірність заявленої митної вартості, а тому такі доводи є необґрунтованими.
Щодо доводів митного органу про те, що "транспортного документу на морське перевезення (MASTER BILL OF LADING) до митного органу не надано. Таким чином, у митного органу відсутня можливість перевірити повноту декларування та умов оплати наданих транспортно-експедиційних послуг", то колегія суддів зазначає, що до митного оформлення було подано коносамент (BILL OF LADING) XHSE070741001 від 03.05.2025. В цьому документі міститься вся необхідна інформація про морське перевезення: назви вантажовідправника і вантажоодержувача, експедитора, морської лінії, загальні відомості про вантаж, зокрема, унікальний номер контейнера, маршрут перевезення.
Колегія суддів зазначає, що коносамент не впливає на вартість товару, адже не містить вартісних показників, а митним органом жодним чином не обґрунтовано, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації.
Фактично коносамент по своїй суті є певною гарантією від морського перевізника для вантажовідправника про те, що товар буде доставлений до порту призначення та в належному стані переданий вантажоотримувачу.
Коносамент, як товарно-транспортний документ на вантаж, не містить визначення вартості його перевезення морським транспортом, а відображає реквізити вантажовідправника та вантажоотримувача, характеристики товару та основні умови поставки, які узгоджені сторонами в договорі. При цьому, вказані в коносаменті загальні умови поставки товару не можуть суперечити умовам, вказаним в договорі.
Таким чином суд зазначає, що коносамент не є законодавчо визначеним, самостійним та необхідним документом, який підтверджує витрати на транспортування товару, а є лише товарно-транспортним документом, який відображає / підтверджує шлях переміщення / слідування товарно-матеріальних цінностей, що і було відображено в наданому до митниці коносаменті, а тому доводи митного органу в цій частині є безпідставними.
Щодо висновків митного органу про те, що "до митного оформлення надано контракт від 01.01.2025 №087173-25 та платіжна інструкція від 07.05.2025 №89 в якій зазначено банківські реквізити продавця, що відмінні від реквізитів які зазначені в контракті, то суд апеляційної інстанції зазначає, що сама по собі відмінність банківських реквізитів продавця, зазначених у контракті та платіжній інструкції, без встановлення факту здійснення платежу на користь іншої особи чи доведення недостовірності поданих документів, не свідчить про неможливість ідентифікувати оплату саме за оцінюваний товар та не впливає на правильність визначення його митної вартості. Відповідачем також не наведено належних доказів того, що вказані розбіжності унеможливлювали перевірку числових значень складових митної вартості або були підставою для невизнання заявленої декларантом митної вартості.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів, оцінивши під час розгляду справи документи, які подавались позивачем під час митного оформлення товару та додатково під час оскарження спірного рішення, вважає, що останні кореспондуються між собою та містять чітку, недвозначну і зрозумілу інформацію про товар та його ціну, а отже у сукупності ті відомості, які підтверджують числові значення митної вартості (її складових), не дають підстав для сумніву щодо повноти та правильності її визначення декларантом.
Доводи апелянта про те, що при виконанні митних формальностей за спірною митною декларацією спрацювала форма контролю системи управління ризиками щодо необхідності здійснити посилений контроль правильності визначення митної вартості товарів, витребування документів, які підтверджують митну вартість товарів, колегія суддів вважає такими, що не стосуються обставин, які мають виключне значення для коригування задекларованої позивачем митної вартості товару.
Спрацювання системи управління ризиками є підставою для контролюючого органу більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції і не може бути безумовною підставою для відмови в митному оформленні товару за заявленою декларантом митною вартістю. Різниця між митною вартістю товару, задекларованого особою, та митною вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією ж чи іншими особами у попередніх періодах, також не свідчить про заниження митної вартості декларантом і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товару до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.
Такий висновок щодо застосування норм статей 53, 57 МК Верховний Суд зробив у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 805/2713/16-а.
Колегія суддів також враховує, що цінова інформація викладена у Єдиній автоматизованій інформаційній системі Державної фіскальної служби України (ЄАІС) не може бути обґрунтованою підставою для коригування показників митної вартості товару, зазначених в митній декларації позивача, оскільки автоматизована система аналізу та управління ризиками з об`єктивних причин не містить усієї інформації, що стосується суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, товарів і умов їх продажу, відтак такі дані не можуть мати першочергового значення у порівнянні з наданими декларантом первинними документами про товар.
Саме такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 19 березня 2021 року по справі № 820/5525/16.
Щодо ненадання декларантом усіх витребуваних додаткових документів, передбачених частиною 3 ст. 53 МКУ, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно з ч. 6 ст. 53 МК України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
У той же час, витребуванню підлягають лише ті документи, які дають можливість пересвідчитися у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а визначення митної вартості не за першим методом можливе тільки тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Таким чином, аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
У спірному випадку суд не вбачає ознак недостовірності задекларованої вартості.
Також, як установлено судом із матеріалів справи, то декларантом надано до контролюючого органу необхідні документи, а відповідачем, у свою чергу, не наведено обґрунтованих підстав для витребування у позивача додаткових документів та подальшого прийняття рішення про коригування митної вартості товарів.
Відповідно до правової позиції Верховного суду (постанова від 02.07.2020 у справі №803/916/17) контроль правильності обчислення декларантом митної вартості здійснюють митні органи у визначений законом спосіб у разі наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей "Декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ніш митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом. Водночас, неподання декларантом документів, перелічених у частині другій статті 53 МК України, саме собою не тягне для нього негативних правових наслідків та не може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, як наслідок, коригування митної вартості товарів з тих підстав, коли контролюючий орган вважає, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість. За таких обставин, Суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем подано до митниці належний та достатній пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару за основним методом, відповідачем не підтверджено належними доводами та доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем не спростована, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідачем не доведена".
Відтак, ураховуючи викладене вище, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів правомірності винесеного рішення про коригування митної вартості.
Відповідачем не наведено обставин та не надано належних доказів, що ставили б під сумнів дійсність заявленої вартості товару. Судом таких обставин також не встановлено.
З приводу того, що спірний товар було випущено у вільний обіг за митною декларацією ЕМД 25UA100320025981U4 від 12.07.2025 із застосуванням положень ч.7 ст. 55 МК України, колегія суддів зазначає таке.
Як установлено судом, позивач оформив нову митну декларацію ЕМД 25UA100320025981U4 від 12.07.2025, копія якої міститься в матеріалах справи.
Разом з цим, подання декларантом «нової декларації із зазначенням митної вартості, визначеної у рішенні про коригування митної вартості» не може бути доказом відсутності спору у сторін з приводу винесеного рішення про коригування митної вартості, оскільки якщо і припустити, що декларант на момент подання такої «нової декларації» погоджувався із рішенням про коригування митної вартості, то це не позбавляє його протягом шести місяців (з моменту отримання такого рішення) здійснити повний правовий аналіз такого рішення, дій, бездіяльності митного органу, що йому передували та встановити обставини стосовно порушення прав (інтересів) такої особи та звернутись до суду за захистом порушеного права.
Зі змісту положень МК України та КАС України слідує, що положення вказаних нормативно-правових актів не містять жодних обмежень та винятків для декларанта з приводу неможливості оскаржити ним до суду рішення митного органу про коригування митної вартості та захистити порушене право впродовж шести місяців (з моменту його отримання) в залежності від того, як випущено товар у вільний обіг «під гарантію» або шляхом подання «нової декларації із зазначенням митної вартості, визначеної у рішенні про коригування митної вартості».
Водночас, як слідує із ч. 7 ст. 55 МК України, декларант має право у випадку незгоди (під час митного оформлення товару) з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за своїм зверненням випустити товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів.
Будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним. Національним законодавством не передбачено чіткої та передбачуваної норми закону, за якою декларант позбавляється права на захист його прав (щодо можливості скасування рішення про коригування митної вартості постановленого з порушенням закону) у випадку, якщо про обставини щодо порушеного права декларант дізнався за наслідками правового аналізу оскаржуваного рішення, дій (бездіяльності), який здійснено після випуску товарів у вільний обіг, шляхом подання «нової декларації із зазначенням митної вартості, визначеної у рішенні про коригування митної вартості».
На аналогічний спосіб застосування наведених норм вказує і низка судових рішень Верховного Суду, зокрема: від 24 січня 2019 року у справі №821/1697/17, від 22 квітня 2019 року у справі №815/6242/17, 09 квітня 2019 року у справі №825/1990/17, у яких надано правову оцінку рішенню про коригування митної вартості після випуску товару у вільний обіг незалежно від застосованого методу випуску у вільний обіг - «під гарантію» або шляхом подання «нової декларації із зазначенням митної вартості, визначеної у рішенні про коригування митної вартості» та зазначено, що встановивши обставини щодо прийняття рішення в порушення закону, суд приймає рішення стосовно задоволення вимог декларанта шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення і тим самим визнає право декларанта на захист його порушеного права у вигляді визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості незалежно від застосованого декларантом способу випуску товару у вільний обіг «під гарантію» чи «за новою декларацією».
Отже, випущення товару у вільний обіг за новою митною декларацією не позбавляє права позивача на захист його порушеного права в даній справі незалежно від застосованого ним способу випуску товару у вільний обіг.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №520/3246/2020.
Інші доводи митного органу не були покладені в основу спірного рішення про коригування митної вартості товарів, а отже не можуть братися судом до уваги при його оцінці як підстави для законності такого рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що позивач надав необхідні та достатні документи для підтвердження задекларованої митної вартості, проте митний орган не навів переконливих аргументів, що надані документи не підтверджують числові значення складових митної вартості товару чи відомості щодо ціни, яка була фактично сплачена за товар, та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору, не довів наявність підстав для коригування митної вартості із застосуванням другорядного (резервного) методу визначення митної вартості.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000066/2 від 11.07.2025, прийнято відповідачем необґрунтовано, без урахування всіх обставин, які мали значення для їх прийняття, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Митним кодексом України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Щодо висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, відповідач в апеляційній скарзі не навів жодних доводів чи заперечень. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції не надає оцінки зазначеній частині рішення, оскільки вона не є предметом апеляційного перегляду.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні статті 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат (в т.ч. витрат на професійну правничу правову допомогу) по даній справі.
Що стосується заявленого позивачем клопотання про розподіл судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Так, ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
За змістом ч. ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
До матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правової допомоги №169 від 26.05.2025 (далі – Договір), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА//» та Адвокатським бюро «ЛОНЧАК» в особі Лончак Тетяни Іванівни, предметом якого є юридичні послуг, що надаються виконавцем клієнту за плату, а саме: представництва в органах судової і виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, органах державної виконавчої служби, органах державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, Державній податковій службі України, Державній митній службі та Пенсійному фонді, а також їхніх територіальних органах, інших органах та в інших зносинах з суб`єктами владних повноважень, їх посадовими особами; складання процесуальних та інших документів; вчинення інших юридично значущих дій від імені та в інтересах клієнта.
Згідно з пунктом 2.1 Договору надання послуг (здійснення конкретних дій) здійснюється виконавцем виключно на підставі попередньої домовленості сторін, що визначає зміст та обсяг юридичної послуги, інші суттєві умови надання юридичної послуги, або в порядку, передбаченому п. 2.2 цього Договору
Виконавець зобов`язаний повідомити клієнта про необхідність вчинення в його інтересах додаткових дій і сторони можуть укласти в такому випадку додаткову угоду про надання додаткової послуги. Виконавець звільняється від відповідальності за заподіяння шкоди інтересам клієнта, якщо клієнт після попереджень виконавця не погодив шляхом підписання додаткової угоди на надання необхідної додаткової послуги (пункт 2.2 Договору).
Відповідно до пункту 3.1 Договору клієнт оплачує послуги згідно наданого Акту наданих послуг шляхом безготівкового рахунку на банківський рахунок виконавця.
Умовами п. 3.3 цього Договору визначено, що факт надання послуг за Договором підтверджується Актами наданих послуг, що підписуються повноважними представниками Сторін.
Додатковою угодою №3 від 12.12.2025 до Договору про надання правової допомоги №169 від 26.05.2025 ТОВ «ОМЕГА//» та Адвокатське бюро «ЛОНЧАК» в особі керуючого Лончак Тетяни Іванівни погодили здійснення виконавцем наступних дій щодо оскарження актів індивідуальної дії в судах першої та апеляційної інстанцій (зокрема, рішення про коригування митної вартості товарів, яке є предметом спору у цій справі). Вказано, що дії по оскарженню включають в себе, в тому числі, складання відзиву на апеляційну скаргу – 1000,00 грн (підпункт 1.2 пункту 1 додаткової угоди). Пунктом 2 Додаткової угоди №3 від 12.12.2025 встановлено, що у випадку виникнення у виконавця додаткових витрат, пов`язаних з складанням інших необхідних процесуальних документів в ході розгляду справи в суді та додаткових послуг, передбачених пунктами 1.2-1.3 цієї додаткової угоди, замовник зобов`язується компенсувати виконавцю такі витрати на підставі окремого Акту приймання-передачі наданих послуг. За пунктом 3 Додаткової угоди оплата додаткових витрат буде здійснена протягом 10 робочих днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання адвокатом послуг у суді апеляційної інстанції, зокрема, акти приймання-передачі послуг або інші документи, які б підтверджували обсяг та зміст виконаних робіт на цій стадії, що суперечить умовам п. 3.3 Договору про надання правової допомоги №169 від 26.05.2025, а надана Додаткова угода №3 від 12.12.2025 до Договору про надання правової допомоги №169 від 26.05.2025 містить лише обумовлену сторонами вартість послуги щодо складання відзиву на апеляційну скаргу. 
Заяви про неможливість подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин до закінчення спливу строку розгляду даної справи подано також не було.
Отже, за відсутності документально підтверджених та доведених понесених витрат позивачем на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх відшкодування.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської митниці - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 у справі № 520/33404/25 - залишити без змін.
У задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА//» адвоката Лончак Тетяни Іванівни про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло