Справа № 463/4253/26
Провадження № 2/463/2007/26

РІШЕННЯ
іменем України
03 липня 2026 року    м. Львів 

Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Яворського С.Й.
секретар судового засідання - Станько Р.О.
з участю представника позивача - адвоката Басистого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

в с т а н о в и в :

08.05.2026 року Личаківським районним судом м. Львова задоволено заяву представника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» – Басистого Олега Валентиновича про забезпечення доказів. Забезпечено електронний доказ - саме публікації, поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 в соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 на її особистій сторінці (профіль ОСОБА_2 ) за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом його огляду та фіксації змісту публікації в протоколі судового засідання.
14.05.2026 року через систему «Електронний суд»  позивач в інтересах якого діє адвокат Басистий О.В., звернувся в суд із позовом, відповідно до якого просять суд: 
- визнати недостовірною i такою, що принижує ділову репутацію Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», інформацію поширену ОСОБА_1 в соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 а саме: «Як банки підставляють бізнес під час війни. До останнього думала, що це якийсь збій, людський фактор, що банк зрештою виправиться. Але ні. Історія — шокуюча. Серйозно. Останнім часом ми активно супроводжуємо клієнтів у процесі отримання державних грантів. Бізнес іде на це не з легкого життя — гранти зараз часто є єдиною можливістю інвестувати в розвиток і втриматися на плаву. Схема проста й прозора: держава виділяє кошти > бізнес використовує їх в межах чітко погоджених умов. Саме так сталося з нашим клієнтом — ТОВ «Лезо Метал». Компанія отримала 4,5 млн грн державного фінансування. Не “по знайомству” і не “за гарні очі”, а за сильний, обґрунтований бізнес-план. І все було б добре. Якби не один нюанс — ОСОБА_3 . За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища. Так не має працювати фінансова система країни, яка воює. Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу Національний банк України Офіс Президента України Міністрів України Кабінет . Бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема»; 
- зобов`язати ОСОБА_1 у строк не пізніше 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію, поширену в соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом розміщення на власній сторінці соціальної мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_4 резолютивної частини рішення суду (без знеособлення учасників справи) у цій справі із забезпеченням вільного доступу до спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ».
В обгрунтування позову посилається на те, що Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» є провідним державним банком України, заснованим у 1992 році та включеним до переліку банків, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Банк здійснює свою діяльність на підставі Статуту, банківської ліцензії та відповідних дозволів Національного банку України, є суб`єктом господарювання, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань. Протягом понад тридцяти років роботи Банк сформував бездоганну ділову репутацію надійної, прозорої та законослухняної фінансової установи. АТ «Укрексімбанк» є активним учасником державних програм підтримки бізнесу, кредитором стратегічних галузей економіки та ключовим інструментом реалізації фінансової політики держави в умовах воєнного часу. 
Відповідач ОСОБА_1 є особою, яка свідомо та цілеспрямовано поширила публічно завідомо недостовірну інформацію, що ганьбить ділову репутацію Позивача, підриває довіру до нього з боку клієнтів, державних органів, ділових партнерів і суспільства в цілому. 26.01.2026 Відповідач оприлюднив публікацію у соціальній мережі / на веб-ресурсі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_2 (профіль ОСОБА_2 ) посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 яка набула значного публічного резонансу та була поширена значною кількістю користувачів. Зміст публікації: «Як банки підставляють бізнес під час війни. До останнього думала, що це якийсь збій, людський фактор, що банк зрештою виправиться. Але ні. Історія — шокуюча. Серйозно. Останнім часом ми активно супроводжуємо клієнтів у процесі отримання державних грантів. Бізнес іде на це не з легкого життя — гранти зараз часто є єдиною можливістю інвестувати в розвиток і втриматися на плаву. Схема проста й прозора: держава виділяє кошти > бізнес використовує їх в межах чітко погоджених умов. Саме так сталося з нашим клієнтом — ТОВ «Лезо Метал». Компанія отримала 4,5 млн грн державного фінансування. Не “по знайомству” і не “за гарні очі”, а за сильний, обґрунтований бізнес-план. І все було б добре. Якби не один нюанс — JSC Ukreximbank . За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища. Так не має працювати фінансова система країни, яка воює. Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу Національний банк України Офіс Президента України Міністрів України Кабінет . Бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема». 
Зазначені твердження Відповідач представив як факти, що мали місце в дійсності, а не як оціночні судження чи суб`єктивне припущення. При цьому жодних доказів на їх підтвердження надано не було — ані документальних, ані аудіо/ відеоматеріалів, ані свідчень третіх осіб тощо. Публікація здобула значне охоплення: вона була поширена 6 разів, отримала 30 реакцій. Публікація містить неправдиву інформацію, що свідчить про умисел Відповідача завдати максимальної репутаційної шкоди Банку шляхом ініціювання державного реагування на підставі сфабрикованих тверджень. Таким чином, Відповідач діяв усвідомлено, цілеспрямовано та з явним наміром завдати шкоди діловій репутації державної фінансової установи в умовах воєнного стану — в особливо чутливий для економіки країни час. Звертає увагу на те, що жодних звернень від ТОВ «Лезо Метал» чи будь-якої іншої особи до правоохоронних органів з приводу корупційних дій працівників Банку не надходило; відповідач не надав жодних доказів своїм твердженням: ані аудіо- чи відеозаписів, ані документів тощо; в Банку діє розгалужена система внутрішнього комплаєнс та антикорупційна програма відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції», що унеможливлює системні корупційні прояви.

Також, уповноваженими особами з антикорупційної діяльності Банку проведена внутрішня перевірка, щодо інформації, яка розміщена Відповідачем на веб ресурсі Facebook (https://www.facebook.com). Так, відповідно до Висновку про результати перевірки дотримання працівниками Банку норм Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» під час встановлення ділових відносин з ТОВ «Лезо Метал», затвердженого Головою Правління Банку 03.03.2026, встановлено, зокрема відсутність в цілому встановлених перевіркою ознак та фактів порушення Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» у період перевірки, а також відсутність ознак порушення працівниками Банку норм Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» під час встановлення ділових відносин з ТОВ «Лезо Метал». Крім того, чинне законодавство України передбачає обов`язковий фінансовий моніторинг клієнтів перед відкриттям банком рахунку. Відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк зобов`язаний відмовити у відкритті рахунку в разі: — ненадання клієнтом необхідних документів для ідентифікації та верифікації; — виявлення ознак фіктивності чи підозрілості фінансових операцій; — невідповідності пакету документів вимогам чинного законодавства. Таким чином, будь-яке рішення Банку щодо відмови у відкритті рахунку прийнято виключно в межах законодавчо встановлених повноважень та є обов`язком Банку, а не «свідомим створенням перешкод». Кваліфікація законних дій банківської установи як зловживання є маніпулятивною та не відповідає дійсності. Відповідач публічно звернувся до Національного банку України, Офісу Президента України та Кабінету Міністрів України із закликом «звернути увагу» на нібито системну проблему в діяльності АТ «Укрексімбанк». Такий заклик, зроблений без жодних доказів і на основі тверджень однієї заінтересованої сторони, є на думку позивача цілеспрямованою спробою скомпрометувати державну фінансову установу в очах найвищих органів влади та суспільства. Подібні дії в умовах воєнного стану є особливо небезпечними, оскільки вони здатні підірвати довіру до державних фінансових інститутів, спровокувати відтік вкладників та клієнтів, завдати шкоди фінансовій стабільності держави.
Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 20.05.2026, позовну заяву Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації - залишити без руху. 25.05.2026 позивачем усунуто недоліки.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01.06.2026, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам терміни для подачі відзиву, відповіді на відзив.
16.06.2026 року відповідачем ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, в задоволенні позову просить відмовити. Відзив обгрунтовує тим, що її публікація у соціальній мережі Facebook була створена не з наміром завдати шкоди діловій репутації Відповідача, а з метою привернути увагу Уряду та Національного Банку України до захисту інтересів її клієнта, який зазнав збитків у зв`язку із діяльністю державного банку. Зазначає, що являється головою адвокатського об`єднання «МЕЙН БІЗНЕС ПАРТНЕР». Основною діяльністю адвокатського об`єднання «МЕЙН БІЗНЕС ПАРТНЕР» є комплексний супровід та захист інтересів українського бізнесу, в тому числі надання допомоги у оформленні документів та подачі заявок на отримання державних грантів. ТОВ “Лезо Метал” було одним із клієнтів, яке отримало державний грант у розмірі 4,5 млн гривень за результатами їхнього супроводу. Втім, вже після отримання рішення за результатами розгляду своєї заявки, бізнес отримав від Відповідача відмову у відкритті рахунку для зарахування цих коштів. Вказана відмова Позивача у відкритті рахунку фактично зробила неможливим для ТОВ «Лезо Метал» скористатись цими коштами, оскільки вибір клієнтом іншого банку після отримання рішення про надання гранту - неможливий. Що суттєво перешкодило його діяльності. Після цього її клієнта та колег керівництво банку запросило на неформальну зустрічі у ресторан швидкого харчування МакДональдс. Бесіда велась незрозуміло, зі сторони представника банку звучали неоднозначні заклики. Крім того, Позивачем її клієнту було надіслано листа (з реквізитами та підписом банку) із проханням (чи вимогою) що очевидно суперечать вимогам чинного законодавства. Їх неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. З огляду на це, оскільки АТ «Укрексімбанк» є державним банком, 100% акцій якого належить державі в особі Кабінету Міністрів України, я вирішила звернутись до Національного банку України, Офісу Президента України та Кабінету Міністрів України для привернення уваги до цієї ситуації, оскільки, на її думку, блокування українському бізнесу можливості отримати державну грантову допомогу, яка вже фактично виділена державою, з боку державного ж банку, виглядає суперечливим та нелогічним кроком у загальній державній системі фінансування. Зазначає, що оскільки Відповідач є юридичною особою публічого права, а саме державним банком, 100% акцій якого належать Кабінету Міністрів України, його діяльність є такою, що потребує особливого громадського контролю та очевидно може бути піддана критиці більше, аніж поведінка пересічного громадянина чи юридичної особи приватного права. Позивач у позовній заяві не заперечує тієї обставини, що відкриття рахунку ТОВ «Лезо Метал» не відбулося, але не наводить жодних причин, чому саме рахунок не було відкрито. АТ «Укрексімбанк» лише загально посилається на законодавство у сфері фінансового моніторингу, однак не наводить конкретної причини, з якої саме ТОВ «Лезо Метал» було відмовлено у відкритті рахунку, не зазначає, які саме документи нібито не були подані, які саме ризики були встановлені та чому саме ним було прийняте таке рішення. З огляду на це, оспорювана публікація не може бути визнана такою, що псує ділову репутацію Відповідача, оскільки вона за своїм стосується її суб`єктивного бачення поведінки АТ «Укрексімбанк» у правовідносинах із клієнтом та була написана виключно з метою привернути увагу громадськості та керівництва Відповідача як державного банку до цієї ситуації. Вказує, що позивач просить визнати недостовірною всю публікацію загалом, яка побудована на висловах наступного змісту: «це виглядає як свідоме створення перешкод», «я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу», «це тривожний сигнал», «банк починає “топити” бізнес», «це системна проблема». Зазначені формулювання очевидно є оцінками, критикою та риторичними висловами. Вони не є фактичними твердженнями, які можуть бути перевірені на істинність чи хибність, а саме припущеннями, що на її суб`єктивну думку потребують уваги. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Підсумовує, що оскільки її публікація була суб`єктивною критикою діяльності державного банку та, з огляду на використані у ній формулювання, мала явний оціночний характер, вважає, що вона не може бути предметом судового захисту, оскільки не є фактичними твердженнями, а лише висловленням власних думок про якість виконуваних банком публічних функцій. Наведене підтверджується використанням нею у публікації таких конструкцій, як: «Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу …», «Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу», тощо.
19.06.2026 року представником позивача, через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позов в повному розмірі. Відповідь на відзив обгрунтовує тим, що доводи Відповідача про те, що вся публікація є «оціночними судженнями», не відповідають змісту самої публікації та сталій практиці Верховного Суду, зокрема викладеній у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19, щодо розмежування фактичних тверджень і оціночних суджень. Відповідач повністю оминає увагою один з основний фактологічних блоків публікації, який і складає предмет позову. Так, зокрема, у публікації від 26.01.2026 міститься пряме фактичне твердження: «За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність «поділитися». Після категоричної відмови почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку». Це твердження не є вираженням суб`єктивного ставлення чи критичною оцінкою діяльності Банку, а є викладення конкретної події (вимагання неправомірної вигоди працівниками Банку, погроз і навмисної відмови у відкритті рахунку, як форми тиску), яка нібито мала місце у певному місці й часі, за участю конкретних (хоча й не персоніфікованих у тексті) працівників Банку. Це твердження є таким, що піддається перевірці на предмет його відповідності дійсності: або такі розмови та вимоги дійсно мали місце, або їх не було. Відповідно до наведеної вище позиції Верховного Суду, саме такий критерій і відмежовує факт від оціночного судження. Європейський суд з прав людини у справі Lingens v. Austria (заява № 9815/82, § 46, рішення від 08.07.1986), на яку посилається сама Відповідачка, справді розрізняє факти і оціночні судження, проте водночас послідовно вказує, що навіть оціночне судження, позбавлене будь-якої фактологічної основи, може бути визнане надмірним. Аналогічну позицію ЄСПЛ висловлював і в інших справах (зокрема Jerusalem v. Austria, заява № 26958/95, § 43, рішення від 27.02.2001): оцінка має спиратися на достатню фактичну базу, а за її відсутності перетворюється на необґрунтоване звинувачення. У цій справі Відповідачка не довела фактичної основи своїх тверджень (про вимагання, погрози, навмисного блокування рахунку). Зазанчає, що слід також зауважити, що, на відміну від справ, які цитує сама Відповідачка (зокрема постанова Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 727/5418/17 щодо звернень до органів влади в порядку ст. 40 Конституції України), у даній справі йдеться не про конфіденційне звернення особи до компетентного державного органу для перевірки інформації, а про публічне поширення інформації необмеженому колу осіб у соціальній мережі Facebook, яке отримало значний розголос (6 поширень, 30 реакцій). Правовий режим звернення до органу влади (ст. 40 Конституції України, ст. 277 ЦК України) та правовий режим публічного поширення інформації в медіа (стаття 277 ЦК України, ст. 10 Європейська конвенція з прав людини) принципово різні: перший передбачає виключення відповідальності за реалізацію конституційного права на звернення, другий повноцінну перевірку поширеної інформації на достовірність. Тому посилання Відповідача на практику щодо звернень до органів влади є помилковим за своєю правовою природою, оскільки оспорювана інформація поширювалася не до органу влади, а публічно в соціальній мережі, і лише після цього, в межах того ж допису, Відповідач закликала органи влади звернути увагу на ситуацію. Внутрішня перевірка Банку спростовує фактичну основу тверджень Відповідача. Відповідач у відзиві не надає жодних інших доказів на підтвердження тверджень про вимоги, які мали місце з боку працівників Банку, а саме «поділитися» ані аудіо чи відеозаписів розмов, ані письмових доказів, ані звернень клієнта (ТОВ «Лезо Метал») чи самого Відповідача до правоохоронних органів із заявою про вчинення корупційного правопорушення чи вимагання. Відсутність будь-яких звернень до правоохоронних органів, поєднана з відсутністю інших об`єктивних доказів, спростовує наявність достатньої фактологічної бази для тверджень, викладених у публікації та свідчить, що ці твердження не відповідають дійсності у розумінні ст. 277 ЦК України. Кваліфікація Відповідачем законних і обов`язкових дій банківської установи, спрямованих на виконання вимог фінансового моніторингу, як «свідомого створення перешкод бізнесу» та спроби «топити» бізнес це не нейтральна оцінка, а фактичне звинувачення Банку у протиправній поведінці, зробити яке можна лише маючи достатні фактичні підстави. Відповідач таких підстав суду у відзиві не надала. У даній справі сукупність обставин — поширення серйозних і неперевірених звинувачень у адресу державного банку без попереднього звернення до правоохоронних органів, без надання жодних доказів, із одночасним публічним закликом до Національного банку України, Офісу Президента України та Кабінету Міністрів України, у соціальній мережі, доступній необмеженому колу осіб, у максимально чутливий для фінансової системи держави період воєнного стану свідчить про умисний характер дій Відповідача, спрямованих на максимізацію репутаційної шкоди Банку, а не на добросовісну реалізацію права на свободу вираження поглядів чи на захист інтересів клієнта в межах, не пов`язаних із завданням шкоди третій особі. Відповідач, будучи адвокатом, головою адвокатського об`єднання, не може не усвідомлювати правових наслідків публічного звинувачення державної банківської установи у вимаганні неправомірної вигоди без попереднього звернення до компетентних органів (Національного антикорупційного бюро України, органів прокуратури) для перевірки цих обставин у встановленому законом порядку. Обрання публічного, найбільш репутаційно шкідливого способу «реагування» замість встановленої законом процедури підтверджує, що метою публікації було не з`ясування істини чи захист інтересів клієнта, а завдання максимальної шкоди діловій репутації Банку. З урахуванням викладеного, доводи відзиву Відповідача про виключно оціночний характер усієї публікації не відповідають її дійсному змісту, оскільки публікація містить чіткі, конкретні та такі, що піддаються перевірці, фактичні твердження, зокрема про вчинення працівниками Банку корупційних та інших протиправних дій. Ці твердження не знайшли підтвердження жодними доказами та спростовуються результатами внутрішньої перевірки Банку, а законна відмова у відкритті рахунку в межах процедур фінансового моніторингу безпідставно кваліфікована Відповідачем як умисне зловживання.
Представник позивача в судовому засіданні просив про задоволення позову, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив.
Відповідач в судове засідання не з`явилась та не повідомила причини своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце судового засідання, шляхом отримання ухвали суду про відкриття провадження та судової повістки в системі «Електронний суд».
Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, що в судове засідання не з`явились, оскільки відповідачем не надано жодних доказів поважності причин неявки в судове засідання.
За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України .
30.06.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та вказав, що проголошення такого відбудеться 03.07.2026. 
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У відповідності до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до статті 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб.
Згідно із статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Статтею 2 Закону України «Про інформацію» передбачено, що до основних принципів інформаційних відносин відноситься достовірність і повнота інформації. 
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: зокрема поширення такої в мережі Інтернет чи з 
використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, повідомлення в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У частині 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Відповідно до частини 4 тієї ж статті передбачено, що спростування інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» є провідним державним банком України, заснованим у 1992 році та включеним до переліку банків, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Банк здійснює свою діяльність на підставі Статуту, банківської ліцензії та відповідних дозволів Національного банку України, є суб`єктом господарювання, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань. 
АТ «Укрексімбанк» є активним учасником державних програм підтримки бізнесу, кредитором стратегічних галузей економіки та ключовим інструментом реалізації фінансової політики держави в умовах воєнного часу. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_1 оприлюднила публікацію у соціальній мережі / на веб-ресурсі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_2 (профіль ОСОБА_2 ) посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 за яка набула значного публічного резонансу та була поширена значною кількістю користувачів. Зміст публікації: «Як банки підставляють бізнес під час війни. До останнього думала, що це якийсь збій, людський фактор, що банк зрештою виправиться. Але ні. Історія — шокуюча. Серйозно. Останнім часом ми активно супроводжуємо клієнтів у процесі отримання державних грантів. Бізнес іде на це не з легкого життя — гранти зараз часто є єдиною можливістю інвестувати в розвиток і втриматися на плаву. Схема проста й прозора: держава виділяє кошти > бізнес використовує їх в межах чітко погоджених умов. Саме так сталося з нашим клієнтом — ТОВ «Лезо Метал». Компанія отримала 4,5 млн грн державного фінансування. Не “по знайомству” і не “за гарні очі”, а за сильний, обґрунтований бізнес-план. І все було б добре. Якби не один нюанс — JSC Ukreximbank . За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища. Так не має працювати фінансова система країни, яка воює. Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу Національний банк України Офіс Президента України Міністрів України Кабінет . Бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема».
Факт поширення даної інформації підтверджується скріншотом у соціальній мережі / на веб-ресурсі Facebook та протоколом судового засідання від 08.05.2026 під час розгляду клопотання представника позивача про забезпечення доказів в межах якої здійснювався огляд сторінки соціальної мережі. Крім цього, поширення даної інформації відповідачем, підтверджується останньою у відзиві. 
«Facebook» - це найбільша соцмережа, особливістю якої є збереження оприлюднення в ній інформації в мережі Інтернет, без письмового видання, підтвердження яких можливо лише в електронному вигляді.
Інтернет міжнародна комп`ютерна мережа, всемережжя (дослівно) міжмережа, міжмережжя - всесвітня система сполучених комп`ютерних мереж, що заснована на комплекті Інтернет-протоколів. Інтернет також називають мережею мереж, бо він складається з мільйонів локальних і глобальних приватних, публічних, академічних, ділових і урядових мереж, пов`язаних між собою з використанням різноманітних дротових, оптичних і бездротових технологій. Міжмережжя становить фізичну основу для розміщення величезної кількості інформаційних ресурсів і послуг, як-от взаємопов`язані гіпертекстові документи Всесвітнього павутиння (World Wide Web — WWW) та електронна пошта.
Як підтверджується Протоколом огляду вищевказаної веб-сторінки від 08.05.2026 року, доступ до них є вільним в мережі Інтернет та не обмеженим. Доступ до оспорюваної Публікацій можливий через завантажування на електронному пристрої додатку «Facebook», та шляхом:
- введення у пошуку посилання для доступу: https://www.facebook.com (профіль ОСОБА_2 ) посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазначена сторінка є доступною невизначеному колу осіб.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Зазначене положення також кореспондується в статті 200 ЦК України.
У відповідності до статті 20 Закону України «Про інформацію», за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
За такого, суд вважає встановленим, що відкритість веб-сторінки в мережі Інтернет, яка забезпечує доступ до Сторінки на якій оприлюднена оспорювана інформація за посиланнями: https://www.facebook.com (профіль ОСОБА_2 ) посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджує можливість без перешкод для необмеженого кола користувачів перейти за посиланнями на веб-сторінку цього ресурсу та ознайомитись з розміщеною інформацією, отже є публічною інформацією, поширеною в мережі Інтернет, що прирівнюється до засобів масової інформації.
У відповідності до частин 1, 2 статті 22 Закону України “Про інформацію”, масова інформація – інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.
Засоби масової інформації – засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації”.
Визначення поняття “аудіовізуальна інформація” міститься у статті 1 Закону України “Про телебачення і радіомовлення”, відповідно до якої “аудіовізуальна інформація – будь-які сигнали, що сприймаються зоровими і слуховими рецепторами людинита ідентифікуються як повідомлення про події, факти, явища, процеси, відомості про осіб, а також коментарі (думки) про них, що передаються за допомогою зображень та звуків”.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про телекомунікації», «Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами».
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у Постанові від 15 червня 2022 року по cправі №910/13849/21, згідно якого інформація яка поширюються через мережу інтернет орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відповідно є засобом масової інформації.
Отже, дана інформація була поширена за допомогою інтернет ресурсу, необмеженій кількості людей, здобула значне охоплення: вона була поширена 6 разів, отримала 30 реакцій.
За такого, суд доходить до висновку щодо доведення факту поширення саме відповідачем інформації відносно позивача. 
Негативна інформація у відношенні конкретної особи передбачає наведення висловлювання, зміст яких вказує на властивості, якості, призначення тощо, які не викликають схвалення, а заслуговують на осуд. Зважаючи на це, негативна інформація щодо ОСОБА_4 наявна в таких висловлюваннях:
-як банки підставляють бізнес під час війни. До останнього думала, що це якийсь збій, людський фактор, що банк зрештою виправиться. Але ні. Історія — шокуюча. Серйозно;
-за словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища;
-бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема».
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, інформація, про спростування якої заявлено вимогу, повинна стосуватися саме тієї фізичної чи юридичної особи, що є позиваем у справі. Тому при розгляді і вирішенні спору суди повинні достеменно установити, чи оспорювана інформація стосується саме позивача у справі і завдає шкоди саме його діловій репутації.
В публікації відповідача на її інтернет сторінці остання чітко вказує на позивача - Якби не один нюанс — JSC Ukreximbank.
Отже, наявними матеріалами справи поза розумним сумнівом підтверджується, що оспорювана інформація стосуться безпосередньо позивача у справі Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України”.
В п.12 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
Застаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі "Буланов та Купчик проти України" від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутій проти Хорватії" (KutitvCroatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32), визначає, щоКонвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права вебсайт сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту і (або) облікового запису власника цього вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; вебсторінка складова частина вебсайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник вебсайту особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник вебсторінки особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки. Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею.
Отже, автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводить позивач.
Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника вебсайту як співвідповідача. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 1 червня 2022 року у справі No 713/1710/19 (провадження No 61-9016св20)
Так, на веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача з іменем: « ОСОБА_2 », що доступна за адресою у мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_2 (профіль ОСОБА_2 ) посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , на якій розміщені, зокрема, наступні ідентифікатори - місце народження: Львів; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 ,.
Ці дані надають можливість ідентифікувати автора вказаної бпублікації як відповідача по справі. 
За такого, суд вважає встановленим, що автором оспорюваної позивачем публікацій є відповідач ОСОБА_1 , що підтверджує і сама відповідач у своєму відзиві.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самогосебе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положеньстатті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
При цьому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованогостатті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Відповідно до частин 1,2 статті 30 Закону "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). 
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 вказала на те, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 вказала на те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі №753/22612/17 звернув увагу на те, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
В постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 372/4284/23 Верховний Суд вказав на те, що ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 761/39429/14-ц вказав на те, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, кожному гарантовано право на судовий захист особистих немайнових прав, за умови доведення наявності порушеного права позивача відповідачем.
З наведених обставин справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом вказує на порушення його права на захист ділової репутації внаслідок поширення відповідачем інформації у формі публікації в мережі Інтернет інформації.
Обставини поширення інформації відповідачем підтверджуються матеріалами справи, а також їх не заперечувала відповідач у відзиві. Таким чином, позивачем доведено у суді публічне поширення відповідачем зазначеної інформації.
Під час розгляду справи встановлено, що у спірних висловлюваннях, які були поширені відповідачем містяться твердження про те, що «Якби не один нюанс — JSC Ukreximbank . За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища. Так не має працювати фінансова система країни, яка воює. Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу Національний банк України Офіс Президента України Міністрів України Кабінет . Бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема».
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Вищевказані висловлювання є саме фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, оскільки є констатацією фактів, висловлені без припущень, і ці факти можуть бути перевірені на відміну від оціночних суджень. Спірні висловлювання також не містять розмірковування та оцінки тих фактів, про які в них йдеться, а викладені як констатація фактів. Натомість містять в собі як твердження про конкретну обставину, так і конкретну особу, зокрема позивача, достовірність якого потребувала б доведення у ході розгляду справи.
Тому доводи відповідача про те, що спірні висловлювання мають характер оціночних суджень, суд вважає безпідставними, оскільки вони стосуються конкретних подій, конкретних осіб, зокрема, позивача та подаються як установлений факт.
Крім цього, на підтвердження підставності позову, позивачем подано до суду Висновок про результати перевірки дотримання працівниками банку норм Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» під час встановлення ділових відносин з ТОВ «Лезо Метал», відповідно до якого стан функціонування процедур Антикорупційної програми Банку у філії АТ «Укрексімбанк» у м. Львів у період з 01.12.2025 по 19.02.2026 оцінюється як задовільний. Ознаки порушення працівниками Банку норм Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» під час встановлення ділових відносин з ТОВ «Лезо Метал» не встановлені. Більше того, під час здійсненої перевірки керівник ТОВ «Лезо Метал» ОСОБА_5 16.02.2026 заперечив в повному обсязі відомості публікації щодо ймовірних порушень працівниками Банку норм Антикорупційної програми АТ «Укрексімбанк» під час встановлення ділових відносин з ТОВ «Лезо Метал»
За загальним правилом недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.
В ході розгляду справи відповідач не надала суду доказів на підтвердження поширених нею фактичних обставин. В свою чергу, позивачем доведено факт недостовірності інформації вищезазначеним висновком, який вважаться достовірним..
Отже позивачем доведено факт недостовірності інформації, натомість стороною відповідача не виконаний обов`язок, визначений положеннями ЦК України та ЦПК України щодо доведення того, що поширена інформація є достовірною. Негативний характер висловлювання полягає ганьбить ділову репутацію Позивача, підриває довіру до нього з боку клієнтів, державних органів, ділових партнерів і суспільства в цілому.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Проте честь, гідність і ділова репутація за нормами ЦК України, визнаються особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Отже слід погодитись з висловлюванням позивача про те, що твердження відповідача відносно позивача, висловлені на зазначений веб-сторінці в інтернет просторі формує негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а, відтак, є такими, що порушують право позивача на повагу до ділової репутації, а тому позов підлягає задоволенню. Тобто суду доведено, що внаслідок поширення цієї інформації було порушено особисті немайнові права позивача, оскільки в оспорюваній інформації містяться відомості про події, та факти, які не відповідають дійсності і мають негативний характер. Суд також зауважує, що оспорювана інформація не є вирваною з контексту, а становить предмет оскарження в частині, що стосується прав позивача.
З урахуванням наведеного суд зазначає, що оспорювана інформація, яка порушує права позивача, підлягає до спростування відповідачем, який несе відповідну цивільну відповідальність.
За загальним правилом спростування недостовірної інформації здійснюється у спосіб в який вона була поширена. В цій справі поширення оспорюваної інформації відбувалось в мережі Інтернет у соціальній мережі / на веб-ресурсі Facebook, а тому достатнім буде спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено підставність свого позову, в свою чергу відповідачем таке не спростовано, а тому позов підлягає до задоволення.
Відповідно до статті 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви .
Позивачем сплачено судовий збір при поданні позовної заяви з урахуванням двох вимог немайнового характеру (спростування інформації) , які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Керуючись ст. ст. 4,5,12, 18, 79-81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
Позов - задовольнити.
Визнати недостовірною i такою, що принижує ділову репутацію Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», інформацію поширену ОСОБА_1 в соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 а саме: «Як банки підставляють бізнес під час війни. До останнього думала, що це якийсь збій, людський фактор, що банк зрештою виправиться. Але ні. Історія — шокуюча. Серйозно. Останнім часом ми активно супроводжуємо клієнтів у процесі отримання державних грантів. Бізнес іде на це не з легкого життя — гранти зараз часто є єдиною можливістю інвестувати в розвиток і втриматися на плаву. Схема проста й прозора: держава виділяє кошти > бізнес використовує їх в межах чітко погоджених умов. Саме так сталося з нашим клієнтом — ТОВ «Лезо Метал». Компанія отримала 4,5 млн грн державного фінансування. Не “по знайомству” і не “за гарні очі”, а за сильний, обґрунтований бізнес-план. І все було б добре. Якби не один нюанс — ОСОБА_3 . За словами клієнта, окремі працівники банку фактично натякали на необхідність “поділитися”. Після категоричної відмови — почалися вимоги відмовитися від гранту і було заблоковано відкриття рахунку. Наші неодноразові звернення до керівництва банку, скарги та офіційні комунікації результату не дали. Це виглядає як свідоме створення перешкод бізнесу, який і так працює в умовах війни, нестабільності та постійного ризику. Це — дуже тривожний сигнал для всього бізнес-середовища. Так не має працювати фінансова система країни, яка воює. Я вважаю, що на цю ситуацію варто звернути увагу Національний банк України Офіс Президента України Міністрів України Кабінет . Бо коли банк починає “топити” бізнес, який і так пливе посеред шторму — це вже не окрема історія. Це системна проблема»; 
Зобов`язати ОСОБА_1 у строк не пізніше 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію, поширену в соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом розміщення на власній сторінці соціальної мережі Facebook (https://www.facebook.com/solomia.zincenko) резолютивної частини рішення суду (без знеособлення учасників справи) у цій справі із забезпеченням вільного доступу до спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ».
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства “Державний експортно-імпортний банк України” 2662 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні) 40 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Акціонерне товариство “Державний експортно-імпортний банк України”, місцезнаходження: 03150, м.Київ вул.Антоновича,127, ЄДРПОУ 00032112.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Повний текст рішеняя суду складено 03 липня 2026 року.

Суддя     С.Й. Яворський