П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28847/25	

Категорія:106000000 Головуючий 1 інстанції:Хлімоненкова М.В.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:31.03.2026р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) про:
- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 24 липня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24;
- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 24 липня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24, за період з 03 липня 2017 року по 24 липня 2025 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що у період з 03 липня 2017 року по 22 березня 2023 року, на підставі наказу Міністра оборони України від 30 червня 2017 року №445 та наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 03 липня 2017 року №134, проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . З 22 березня 2023 року виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 . Однак, за період служби у в/ч НОМЕР_1 індексацію грошового забезпечення в повному обсязі виплачено не було. Лише 24 липня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24, в/ч НОМЕР_1 перераховано на рахунок позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 31 210,77 грн.
Відтак, оскільки виплату індексації грошового забезпечення позивача за період з 03 липня 2017 по 28 лютого 2018 року відповідач здійснив несвоєчасно, наявні на думку позивача підстави для зобов`язання відповідача провести виплату компенсації втрати частини доходів, визначеної Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі – Закон №2050-III).
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивачем застосовується період з січня 2016 року. В зазначений період діяв Закон №2050-III в редакції від 11 лютого 2003 року. Відповідно до вимог ст.ст.1, 2 Закон №2050-III в редакції від 11 лютого 2003 року встановлено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. В свою чергу, індексацію грошового забезпечення включено до складу доходів лише 04 лютого 2021 року (ч.2 ст. 2 доповнено абз.6 згідно із Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №1214-IX від 04 лютого 2021 року). Зазначене свідчить про те, що на момент виникнення спірних правовідносин індексація грошового забезпечення взагалі не входила до складу доходів громадян на які поширюється дія Закону №2050-III. Дія нової редакції Закону №2050-III від 26 лютого 2021 року не може поширюватись на спірні правовідносини.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка виразилася у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 11 червня 2025 року по 23 липня 2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24 індексації грошового забезпечення за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 11 червня 2025 року по 23 липня 2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24 індексації грошового забезпечення за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року.
20 квітня 2026 року в/ч НОМЕР_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 :
- на момент виникнення спірних правовідносин індексація грошового забезпечення взагалі не входила до складу доходів громадян на які поширюється дія Закону №2050-III;
- дія нової редакції Закону №2050-III від 26 лютого 2021 року не може поширюватись на спірні правовідносини;
- відповідно до ч.2 ст. 2 Закону №2050-III під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Разом з тим, виплата позивачу сум, стягнутих рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24 носить виключно разовий характер.
28 квітня 2026 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги:
- відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення саме за період з 03 липня 2017 року по 24 липня 2025 року, а тому одночасно із виплатою суми заборгованості мав обов`язок виплати позивачу суму компенсації втрати частини доходів за період з 03 липня 2017 року по 24 липня 2025 року; суд не взяв до уваги моменту/періоду неправомірної невиплати відповідачем позивачеві індексації, що встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24, не урахував наявність факту невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення саме з 03 липня 2017 року, а не з 11 червня 2025 року;
- судом залишено поза увагою, що право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ і Порядком №159, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (далі – Порядок №159) виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо. У даному випадку відповідач порушив строки виплати позивачеві індексації грошового забезпечення з 03 липня 2017 року, тому саме з цієї дати позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації, ураховуючи, що моментом неправомірної невиплати відповідачем позивачеві індексації грошового забезпечення, що встановлено судовими рішеннями у справі №420/23514/24, є саме 03 липня 2017 року.
ОСОБА_1 та в/ч НОМЕР_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_1 перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Позивач – ОСОБА_1 у період з 03 липня 2017 року по 22 березня 2023 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується наданими до матеріалів справи письмовими докази.
Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22 березня 2023 року №83 (по стройовій частині) капітана юстиції ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14 березня 2023 року №13 на посаду помічника командира з правової роботи військової частини, вважати таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця служби та з 22 березня 2023 року виключити із списків особового складу в/ч.
Судом першої інстанції з`ясовано, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/23514/24 за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року по вказаній справі №420/23514/24 позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 22 березня 2023 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01 січня 2018 року.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату нарахованих основних та додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30 січня 2020 року по 22 березня 2023 року включно, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний календарний рік (на 01 січня 2020 року – 2 102 грн., на 01 січня 2021 року – 2 270 грн., на 01 січня 2022 року – 2 481 грн., на 01 січня 2023 року – 2 684 грн.), на відповідний тарифний коефіцієнт, що відповідав у цей період займаній посаді та військовому званню ОСОБА_1 згідно з додатками постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням здійснених виплат.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців – січень 2008 року.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення ("базового місяця") – січень 2008 року, з урахуванням проведених виплат.
В іншій частині позовних вимог, - відмовлено.
Вказане судове рішення було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року, та набрало законної сили.
З матеріалів справи суд також встановив, що 24 липня 2025 року на виконання указаного вище судового рішення по справі №420/23514/24, відповідач здійснив виплату на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року у сумі 5 703,49 грн. та 25 507,28 грн.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення за період з 03 липня 2017 року по 24 липня 2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Отже визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону №2050-III, є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. Така правова позиція викладена у постанові КАС ВС від 15 травня 2025 у справі №440/2166/23. Відтак, враховуючи правову позицію Верховного Суду про те, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, суд виснував, що на отриману позивачем, за результатом виконання рішення суду, суму індексації грошового забезпечення у розмірі 31 210,77 грн. має бути нарахована компенсація передбачена Законом №2050-III, водночас лише за період з 11 червня 2025 року по 23 липня 2025 року (дату що передує фактичній виплаті індексації), а не як заявляв у позовній заяві позивач (з 03 липня 2017 року по 24 липня 2025 року).
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Порядку №159, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".
Колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє, як необґрунтовані доводи апелянтів, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі ст. 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: - пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Під доходами у Законі №2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до норм ст.ст. 3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно ст. 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Відповідно ст. 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Системний аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
Згідно п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.
Колегія суддів звертає увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
Колегія суддів зазначає, що у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді суб`єкта владних повноважень про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року по справі №240/186/20 та від 04 травня 2022 року у справі №200/14472/19-а, від 29 червня 2022 року у справі №320/704/19, від 27 липня 2022 року у справі №460/783/20.
Згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч.1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем 24 липня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24 здійснено виплату індексації грошового забезпечення позивачеві за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року, на суму 5 703,49 грн. та 25 507,28 грн.
Оскільки рішення суду у справі №420/23514/24, яке набрало законної сили (10 червня 2025 року), відповідачем було виконано 24 липня 2025 року, затримка виконання рішення суду склала більше одного місяця.
З урахуванням того, що несвоєчасне нарахування належних позивачеві сум за період з 03 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року та остаточний розрахунок з позивачем відбулись у зв`язку з неправомірним нарахуванням такого розрахунку відповідачем, тобто з його вини, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, адже на відповідача покладений обов`язок проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Колегія суддів вважає за необхідне застосовати правову позицію, викладену Верховним Судом у своїх постановах, зокрема, від 19 травня 2022 року у справі №200/3859/21, від 24 січня 2023 року по справі №200/10176/19-а. Так, Верховний Суд дійшов висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Стосовно доводів апелянта ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги моменту/періоду неправомірної невиплати відповідачем позивачеві індексації, що встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №420/23514/24, та не урахував наявність факту невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення саме з 03 липня 2017 року, а не з 11 червня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.
Так, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст. 2 Закону №2050-III, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошових доходів громадян) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Таким чином, за наявності визначених Законом №2050-III умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
Тобто, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону №2050-III, є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.
Ця правова позиція, на яку вірно посилається суд першої інстанції, міститься в постанові КАС ВС від 15 травня 2025 року у справі за №440/2166/23. Аналогічна правова позиція міститься в постанові КАС ВС від 03 грудня 2025 року по справі № 520/25464/23.
За приписами ч.5 ст. 242 КАС України та ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо нарахування компенсації, передбаченої Законом №2050-ІІІ саме за період з 11 червня 2025 року по 23 липня 2025 року (період з дня набрання законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року по справі №420/23514/24 по день, що передує фактичній виплаті індексації грошового забезпечення).
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 15 червня 2026 року.

Головуючий:  Бітов А.І.
Суддя: Лук`янчук О.В.
Суддя: Ступакова І.Г.