Справа №295/3393/26
Категорія 35
2/295/2839/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючої судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, 
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в розмірі 29933,42 грн та судові витрати. 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є уповноваженим квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг з централізованого опалення, які надає позивач. 
В позові вказано, що в період з 01.02.2014 по 01.02.2026 відповідачка в повному обсязі не сплачує кошти за надані позивачем послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 29933,42 грн

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали суду від 13.03.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. 
25.03.2026 ОСОБА_1 направила заяву, в якій просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та на підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України, ст. 178 ЦПК України відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 23-24). Заява обгрунтована тим, що позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги, яка утворилась за період з 01.02.2014 по 01.02.2026, враховуючи трирічний строк позовної давності, передбачений нормами цивільного законодавства України, до позовних вимог слід застосувати позовну давність. 
29.04.2026 представник позивача Тичина Г. направила пояснення з приводу застосування строків позовної давності (а. с. 30-31), в яких зазначила, що позовна заява подана у строк, передбачений Цивільним процесуальним кодексом України. Вказано, що 05.01.2026 за заявою ОСОБА_1 був скасований судовий наказ, виданий 28.02.2019, про стягнення з боржника заборгованості, яка утворилась за період з 01.02.2014 по 01.01.2019, а відтак строк позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України перервався.
Крім того, представник позивача вказала, що відповідачка періодично частково вносить платежі за надані позивачем комунальні послуги, тобто визнає заборгованість, що також призводить до переривання строку позовної давності.
Також, представник ОСОБА_2 просить врахувати, що у зв`язку з наявними карантинними обмеженнями, які були запровадженні в березні 2020 року та у зв`язку з оголошенням в України воєнного стану строки позовної давності не застосовувались та зупинялись.
Таким чином, представник позивача вважає, що строки позовної давності не пропущені.

04.05.2056 ОСОБА_1 направила заяву (а. с. 33-34), в якій вказала, що пояснення позивача є необґрунтованими та упередженими, оскільки представником ОСОБА_3 до матеріалів справи не долучені докази про визнання нею заборгованості. Додатково зауважила, що між нею та позивачем не укладався договір про надання послуг, який регулює умови оплати комунальних послуг, а відтак вона здійснює платежі в найбільш сприятливий для неї спосіб. 
В заяві відповідач вказала, що не визнає заборгованість перед позивачем, в матеріалах справи відсутні письмові чи усні заяви про визнання нею заборгованості, акти звірки, договори про реструктуризацію або інші документи, які свідчать про таке визнання.
ОСОБА_1 не заперечує щодо стягнення з неї заборгованості в межах строків позовної давності з урахуванням законодавчих змін за період карантину та воєнного стану.

26.05.2026 представник позивача Тичина Г.В. направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задоволити в повному обсязі (а. с. 38).
Відповідачка в судовому засіданні 26.05.2026 заперечувала проти позовних вимог. Вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , проте не внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Не заперечувала, що проживає у вказаній квартирі та користується наданими позивачем послугами, не уклала договір про надання послуг, оскільки самостійно від`єдналась від системи централізованого опалення. ОСОБА_1 пояснила, що після від`єднання від централізованого опалення звернулась до позивача та до територіальної громади з заявами про відокремлення, проте їй було відмовлено в наданні дозволу на відокремлення, тому була вимушена повторно під`єднатись до централізованого опалення.
Відповідачка зауважила, що періодично сплачувала комунальні послуги, оскільки користувалась можливістю вносити авансові платежі на майбутні періоди, проте не вказувала призначення платежу.

В судовому засіданні 26.05.2026 згідно з положеннями ст. 244 ЦПК України суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, складення та оголошення якого відкладено до 10:30 год. 29.05.2026. 

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню
Згідно зі ст. 162 Житлового кодексу України власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Зі змісту ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що до житлово-комунальних послуг, зокрема, належить послуга з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.
Відповідно до положення п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 забезпечується послугами з централізованого опалення, які надає КП "Житомиртеплокомуненерго".
Місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , за цією адресою на ім`я ОСОБА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 5-7).
Відповідач в судовому засіданні не заперечувала, що користується послугами з теплопостачання, які надає позивач.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач є споживачем комунальних послуг з централізованого опалення, які надає позивач, однак, всупереч приписам законодавства, свій обов`язок щодо оплати за надані послуги своєчасно та у повному обсязі не виконує.
Зі змісту розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , утворилась за період з 01.02.2014 по 31.01.2026 і становить 29933,42 грн (а. с. 5-7).
Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 05.01.2026 скасований судовий наказ від 28.02.2019, виданий за заявою КП "Житомиртеплокомуненерго" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 26902,39 грн, яка утворилась станом на 01.01.2019 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка просить застосувати строк позовної давності, підстави для застосування якого відсутні з огляду на таке.
В статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 був введений карантин, строк якого неодноразово продовжувався.
Карантин на всій території України був скасований з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 657 "Про відміну по всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ "Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину", закон набув чинності з дня його опублікування 02.04.2020.
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки були продовжені для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21.
Крім того, за приписами п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Законів України від 15 березня 2022 року № 2120-IX та від 08 листопада 2023 року №3450-IX у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був виключений на підставі Закону України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" № 4434-IX від 14.05.2025, який набув чинності з 04.09.2025.
Враховуючи те, що з 12.03.2020 по всій території України був запроваджений карантин, який діяв до 30 червня 2023 року, на час дії якого строки позовної давності фактично були продовжені, тобто, вимоги, строк виконання яких настав з 02.04.2017, вважаються такими, що заявлені в межах строку позовної давності, а з 24 лютого 2022 року по всій території України був введений воєнний стан, у зв`язку з чим перебіг строку позовної давності був зупинений і відновлений з 04.09.2025, то протягом зазначеного періоду позовна давність фактично не підлягала до застосування. 

Крім того, за правилами ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Дослідивши зміст наданого позивачем розрахунку заборгованості, судом встановлено, що відповідачка періодично здійснювала платежі за послуги з централізованого опалення: 10.04.2018 - 501,00 грн, 28.08.2019 - 1000,00 грн, 13.01.2020 - 3000,00 грн, 28.04.2020 - 1000,00 грн, 03.06.2020 - 2000,00 грн; в серпні 2020 року - 500,00 грн; 24.09.2020 - 2450,00 грн, в квітні 2021 року - 2000,00 грн 09.06.2021 - 2000,00 грн, 22.07.2021 - 2000,00 грн, 20.08.2021 - 2000,00 грн, 16.09.2021 - 2000,00 грн, в жовтні 2021 року - 1992,50 грн; в листопаді 2021 - 2000, 00 грн, розміри яких перевищували щомісячні нарахування, а в літні періоди щомісячні нарахування були відсутні взагалі. 
Таким чином, суд робить висновок, що відповідачка з квітня 2018 року здійснювала платежі на погашення заборгованості, яка виникла за попередній період, тобто вчиняла дії, які вказують на визнання нею заборгованості, що має наслідком переривання позовної давності. 
Відповідно до положень ст 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З огляду на наведені вище положення нормативно-правових актів, на підставі яких було врегульовано порядок продовження строку позовної давності та його зупинення, беручи до уваги, що відповідачем з квітня 2018 року також були вчинені дії, які мали наслідком переривання позовної давності, відтак судом не встановлено підстав вважати, що позивач звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, суд відхиляє доводи представника позивача про переривання строку позовної давності у зв`язку з подачею заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та подальше його скасування судом.
Подання заяви про видачу судового наказу заявник не може використовувати згідно з ч. 2 с. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини 2 статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, відступу від якої не відбувалось.
Отже, строк загальної позовної давності не переривається у зв`язку з поданням позивачем заяви про видачу судового наказу.

Суд відхиляє доводи відповідачки, що вона не вчиняла дій, якій свідчать про визнання заборгованості, оскільки між нею і позивачем відсутні договірні відносини, з огляду на таке.
За правилами ч. 1-2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідач отримувала послуги з теплопостачання, а відтак зобов`язана була їх оплачувати щомісячно незалежно від наявності укладеного письмового договору.

Не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що вона здійснювала авансові платежі у літній період, коли були відсутні щомісячні нарахування з метою зменшення навантаження на опалювальний період, оскільки їх внесення можливе лише згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг (ч. 3 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"), який, як зазначила сама відповідачка, нею не укладався, а відтак відсутні підстави вважати, що платежі, які вона сплачували, можуть бути зараховані як авансові.
Крім того, в квитанціях, які щомісячно отримувала споживач, було відображено, що при внесенні платежів, які перевищували щомісячні, вони зараховувались в рахунок погашення заборгованості і призводили до її зменшення, а відтак відсутні будь-які підстави вважати, що такі платежі були авансовими. 

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 , забезпечується послугами з централізованого опалення, які надає позивач, однак споживач ОСОБА_1 порушує свій обов`язок щодо своєчасності оплати за надані послуги, що призвело до порушення майнових прав позивача, судом не встановлено, що позивач звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності, а відтак суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та стягує з відповідачки на користь позивача заборгованість в сумі 29933,42 грн, яка утворилась станом на 31.01.2026. 

V. Розподіл судових витрат 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки судом позов задоволений повністю, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3328,00 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 133, 141, 263-268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву задоволити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії, яка утворилась за період з 01.02.2014 по 31.01.2026, в розмірі 29933,42 грн, а також судовий збір у розмірі 3328,00 грн. 

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, місцезнаходження: м. Житомир, вул. Київська, 48; код ЄДРПОУ 35343771.
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 29.05.2026. 

Суддя О.В. Стрілецька