Постанова
Іменем України
20 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 502/1619/23
Провадження № 61-1150св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка),
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Октан» (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна (далі - адвокат відповідача),
про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу
за касаційною скаргою позивачки на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 грудня 2023 року, додаткове рішення цього суду від 4 січня 2024 року, які ухвалив суддя Березніков О. В., постанову Одеського апеляційного суду від 7 листопада 2024 року та додаткову постанову цього суду від 25 листопада 2024 року, які ухвалила колегія суддів у складі Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Позивачка працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю на посаді диспетчера газонаповнювального пункту. Її звільнили з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (скороченням чисельності та штату працівників). Позивачка вважала звільнення незаконним, бо на підприємстві не відбулася зміна в організації виробництва і праці, оскільки була скорочена лише її посада, а роботодавець під час процедури звільнення не запропонував їй усі вакантні посади у товаристві. Тому просила суд поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
2. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Вказали, зокрема, на те, що відповідач роботодавець не міг запропонувати позивачці вакансії на час її звільнення, оскільки посади диспетчера у штаті відповідача не було, а упопередженні про звільнення він уже повідомив позивачку про відсутність іншої роботи (посади) відповідної кваліфікації для можливого переведення.
3. Позивачка з цими судовими рішеннями не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, зокрема, щосуди не встановили, чи дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці у відповідача,не дослідили штатні розписи та не звернули увагу на те, що на момент звільнення позивачки їй не запропонували жодної вакантної посади.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи повинен роботодавець проінформувати працівника, якого звільняє з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (скороченням посади), про всі вакансії, що відповідають, зокрема, освіті, кваліфікації, досвіду цього працівника аж до дня його звільнення. Вирішив, що відповідач має доводити до відома працівника переліки вакантних посад не лише з попередженням про наступне вивільнення, але й після того - аж до дня припинення трудового договору. Відповідний обов`язок не буде належно виконаним, зокрема, якщо відповідач із часу попередження до дня звільнення працівника запропонував останньому переліки вакантних посад лише станом на місяць такого попередження або не запропонував ті вакансії, які незалежно від місця виконання трудових обов`язків (територіальної віддаленості підрозділу) допускають можливість переведення працівника з огляду на його освіту, кваліфікацію, досвід тощо.
(2) Зміст позовної заяви
5. У серпні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Мотивувала так:
5.1. 20 липня 2023 року відповідач звільнив її з посади диспетчера газонаповнювального пункту (далі - ГНП) відповідача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Того ж дня позивачка ознайомилася із наказом про звільнення.
5.2. Звільненню передувало попередження від 15 травня 2023 року про скорочення штату працівників і наступне звільнення із займаної посади, яке відбудеться 20 липня 2023 року, з одночасним повідомленням про відсутність на підприємстві іншої роботи (посади) відповідної кваліфікації для можливого переведення. 
5.3. Наказ про звільнення є незаконним, бо відповідач не намагався запропонувати позивачці іншу роботу, тобто не надав всі наявні на підприємстві вакансії на день звільнення, чим порушив вимоги частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
6. 27 грудня 2023 року Кілійський районний суд Одеської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так: відповідач дотримав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, звільняючи позивачку на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, бо об`єктивно не міг запропонувати їй вакансії та роботи на час звільнення.
7. 4 січня 2024 року суд першої інстанції за заявою відповідача про стягнення з позивачки 38 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу ухвалив додаткове рішення, згідно з яким задовольнив цю заяву частково: стягнув із позивачки на користь відповідача 10 000,00 грн таких витрат.
8. 7 листопада 2024 року Одеський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.Мотивував так: 
8.1. Обов`язок роботодавця, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, пов`язаний із наявністю відповідних вакантних посад на підприємстві. За відсутності іншої посади на цьому підприємстві, яку міг би займати працівник, посада якого скорочується, відповідний обов`язок роботодавця не виникає. Тому працівник або має звертатися за допомогою до державної служби зайнятості, або працевлаштовуватися самостійно. 
8.2. У штатному розписі відповідача була одна посада диспетчера ГНП, яку займала позивачка. 21 липня 2023 року відповідач виключив цю посаду зі штатного розпису. Інша посада диспетчера ГНП або диспетчера, яку могла би займати позивачка, у штатному розписі відповідача не було. 
8.3. У попередженні про звільнення відповідач повідомив позивачку про відсутність іншої роботи (посади) відповідної кваліфікації на підприємстві для можливого переведення.
9. 25 листопада 2024 року апеляційний суд за заявою відповідача про стягнення з позивачки 12 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу ухвалив додаткову постанову, згідно з якою задовольнив цю заяву частково: стягнув із позивачки на користь відповідача 5 000,00 грн таких витрат у суді апеляційної інстанції (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20 лютого 2025 року).
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
10. 22 січня 2025 року позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу. Просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову.
11. 17 лютого 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. 
12. 14 березня 2025 року позивачка подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, згідно з якою виконала вимоги ухвали від 17 лютого 2025 року.
13. 30 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про поновлення строку на оскарження судових рішень і відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки.
14. 13 травня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15. Позивачка мотивувала касаційну скаргу так:
15.1. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи власником або уповноваженим ним органом, які є докази цих змін, відмови працівника від переведення на іншу роботу або відсутності у власника чи уповноваженого ним органу можливості перевести працівника за згодою останнього на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі, чи попереджали його за два місяці про наступне вивільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19, від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19, від 9 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20).
15.2. Суди не встановили, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва та праці.Воскаржених рішеннях зазначили, що такі зміни підтверджує протокол зборів учасників товариства № 1 від 2 листопада 2023 року, однак позивачку звільнили з 20 липня 2023 року.
15.3. Обов`язок із працевлаштування працівника означає не просто пропонування однієї чи декількох вакансій, а всіх можливих вакансій для того, щоб створити якомога більше можливостей для працевлаштування, а також вжити усі можливі заходи, спрямовані на те, щоб працівник після скорочення його посади мав змогу працювати (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).
15.4. Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19).
15.5. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії на підприємстві, що відповідають вимогам, незалежно від того, у якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільняється (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17).
15.6. Суди в оскаржених судових рішеннях «обов`язок працедавця з працевлаштування» ототожнили зі звичайним «повідомленням про відсутність вакантних посад».
15.7. Суд першої інстанції проігнорував те, що на момент звільнення позивачки ніхто не запропонував їй жодної вакантної посади ані за фахом, ані нефахової. Також проігнорував те, що у період звільнення відповідач прийняв на роботу в один зі своїх підрозділів на посаду оператора АЗС іншу особу, а позивачці цю посаду не запропонував.
15.8. Суди не дослідили штатний розпис усіх структурних підрозділів відповідача, зведену відомість про кількість працівників відповідно до посад у цих підрозділах, що дало б об`єктивну можливість встановити наявність або відсутність вакантних місць на підприємстві у період з 15 травня до 20 липня 2023 року включно. Клопотання позивачки про дослідження таких доказів суд проігнорував.
15.9. Надання правничої допомоги без укладення договору в письмовій формі, зокрема, лише на підставі довіреності, не допускається, крім випадків, передбачених у Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 817/66/16). 
15.10. Усупереч цьому суди першої й апеляційної інстанцій допустили до участі у справі особу, яка не надала належних доказів представництва інтересів відповідача.
15.11. Суд має ураховувати критерії реальності адвокатських витрат (їхню дійсність і необхідність), а також розумності їхнього розміру з огляду на обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їхню необхідність (див. додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
15.12. Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зумовлюють порушення єдиного, чіткого, зрозумілого, встановленого законом порядку подання клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та фактично нівелюють припис частини третьої статті 137 ЦПК України. Необхідно відступити від тих висновків.
15.13. У разі скасування основного рішення у справі додаткові рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу на користь позивачки теж слід скасувати.
(2) Позиції інших учасників справи
16. 2 липня 2025 року адвокат відповідача подала відзив на касаційну скаргу (вх. № 20763/1/220-25 від 4 липня 2025 року) та заяву про поновлення строку на його подання. Просила залишити оскаржені судові рішення без змін. Мотивувала так:
16.1. Представник отримав копію ухвали про відкриття касаційного провадження лише 24 червня 2025 року, має право на подання відзиву на касаційну скаргу до 4 липня 2025 року. Тому відповідний строк треба поновити.
16.2. Станом на момент прийняття відповідачем 15 травня 2023 року рішення про скорочення штату працівників і до моменту видачі 20 липня 2023 року наказу № 16-К про звільнення позивачки на підприємстві були відсутні не тільки вакантні посади, які відповідають її рівню освіти та кваліфікації, але й будь-які інші вакантні посади, які за наявності можна було їй запропонувати. Тому відповідач не мав об`єктивної можливості перевести позивачку на іншу посаду.
16.3. Позивачка не надала жодних письмових доказів того, що у період її звільнення відповідач прийняв на роботу в один зі своїх підрозділів на посаду оператора АЗС іншу особу.
16.4. Відсутність ініціативи з боку позивачки щодо витребування штатного розпису всіх структурних підрозділів відповідача, зведеної відомості про кількість працівників відповідно до посад у цих підрозділах не може слугувати підставою для висновку про неповноту дослідження доказів судом.
16.5. Позивачка неправомірно та безпідставно ототожнює передбачене частиною третьою статті 49-2 КЗпП України пропонування роботодавцем іншої роботи одночасно із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці із гарантією подальшого працевлаштування. Ця норма не покладає на роботодавця обов`язок забезпечити обов`язкове подальше працевлаштування працівника за відсутності вакантних посад.
16.6. З огляду на неефективність продовження роботи ГНП і на виконання рекомендацій, зазначених у доповідній записці від 20 серпня 2020 року, загальні збори учасників товариства ухвалили рішення про припинення діяльності підприємства з роздрібної торгівлі скрапленим газом у балонах для побутових потреб населення та закриття відповідного напрямку діяльності. Тому відповідач не здійснює діяльність за видом економічної діяльності «47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах». Це підтверджують дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР).
16.7. Під скорочення потрапила не лише позивачка, але й інша особа, яка обіймала посаду слюсаря, що є додатково засвідчує те, що було скорочення працівників.
16.8. Відповідач надав суду докази відсутності вакантних посад із 15 травня до 20 липня 2023 року. Ці докази позивачка не спростувала.
16.9. Не є ефективним способом захисту вимога позивачки про поновлення її на посаді, якої фактично не існує, що підтверджує штатний розпис від 21 липня 2023 року.
16.10. Відповідач надасть суду докази судових витрат упродовж п`яти днів після ухвалення судового рішення.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
17. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 30 травня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивачки на підставах, передбачених у пунктах 1, 2 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
18. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
19. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи повинен роботодавець проінформувати працівника, якого звільняє з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (скороченням посади), про всі вакансії, що відповідають, зокрема, освіті, кваліфікації, досвіду цього працівника аж до дня його звільнення?
20. Позивачка зазначила, що працювала у відповідача на посаді диспетчера ГНП, і відповідач утретє намагається її незаконно звільнити. Звільняючи з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (скороченням чисельності та штату працівників), відповідач, за твердженням позивачки, не виконав вимоги статті 42 і частини третьої статті 49-2 КЗпП України, зокрема, не запропонував їй усі вакантні посади, хоча мав щонайменше одну. Тому позивачка просила суд поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
21. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Вважали, що роботодавець не міг запропонувати позивачці вакансії на час її звільнення, бо посади диспетчера у штаті відповідача не було, а у попередженні про звільненнявін уже повідомив позивачку про відсутність іншої роботи (посади) відповідної кваліфікації для можливого переведення.
22. Позивачка із висновками судів попередніх інстанцій не погодилася. Стверджувала, що відповідач порушив вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, бо не запропонував всі вакантні посади на день звільнення, а також скоротив лише її посаду, що не є зміною в організації виробництва та праці на підприємстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з цими аргументами позивачки частково погоджується.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
23. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
24. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
25. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
26. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).
27. Зміна в організації праці зумовлює для роботодавця позитивний обов`язок зберегти трудові правовідносини з працівниками. Належним виконанням цього обов`язку є здійснення визначених КЗпП України дій, які дозволять працівникові продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а за неможливості - інших, які відповідають його кваліфікації. 
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих із тих, які роботодавець об`єктивно мав змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства, дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).
Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи у розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися з майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу. Дотримання двомісячного строку до моменту вивільнення працівника є обов`язковим для звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що зумовлює розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця. Отже, цей строк є обов`язковим для роботодавця. А працівник не обмежений у праві припинити трудові правовідносини з власної ініціативи чи за угодою сторін (статті 36, 38 КЗпП України) (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 (пункти 82-84, 86-87), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2025 року у справі № 505/3188/18 (пункт 28), від 15 травня 2025 року у справі № 534/660/22 (пункт 29)).
28. Роботодавець є таким, який належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому у себе іншу роботу (вакантні посади) за відповідною професією або спеціальністю (роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо), наявну на підприємстві впродовж строку від попередження про вивільнення до дня звільнення включно (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 6 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 18 квітня 2025 року у справі № 505/3188/18 (пункт 29), від 15 травня 2025 року у справі № 534/660/22 (пункт 30), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17). Якщо працівник погодився на таку роботу, роботодавець повинен його перевести на відповідну посаду без додаткових конкурсних процедур. Законодавство не передбачає можливість поновлення на посаді, відмінній від тієї, з якої працівника незаконно звільнили (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21).
29. Розірвання трудового договору у випадку змін в організації праці, в тому числі ліквідації чи реорганізації, є ініціативою роботодавця, що зумовлює для працівника відповідні гарантії від незаконного звільнення. Надання таких гарантій не є формальністю у зв`язку лише із самим фактом змін в організації праці роботодавця, а спрямоване на випадки, коли продовження трудових правовідносин є об`єктивно неможливим, у тому числі через відмову працівника працювати на змінених умовах. Тому факт такої відмови (за наявності відповідних вакансій) є визначальним (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 (пункт 95)).
30. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).
31. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя та четверта статті 12 ЦПК України).
32. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
33. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто певну обставину не можна вважати доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 43)). Концепція негативного доказу порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункти 81, 85)).
34. У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 296/576/17 та Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 759/10569/16-ц та від 22 жовтня 2025 року у справі № 592/3964/23).
(2.1.2) Факти справи
35. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
- 20 серпня 2020 року головний бухгалтер ОСОБА_2 склала на ім`я директора відповідача доповідну записку про те, що згідно з проведеним економічним аналізом такий вид діяльності підприємства як роздрібна торгівля скрапленим газом у балонах для побутових потреб населення є нерентабельним та економічно невигідним; тому рекомендувала закрити вказаний напрям (вид) діяльності (т. 1, а. с. 55);
- 15 травня 2023 року відповідач видав наказ №10-К «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розкладу». Згідно з цим наказом вирішив виключити зі штатного розпису з 21 липня 2023 року посаду «Диспетчер ГНП» (одну штатну одиницю); повідомити працівника про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату; підстава: значне скорочення попиту на скраплений газ для побутових потреб населення, призупинення роботи ГНП, оптимізація штатної структури підприємства (далі - наказ № 10-К; т. 1, а. с. 14). 
- того ж дня позивачка отримала попередження № 2 про наступне звільнення з посади диспетчера ГНП на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідача, яке відбудеться 20 липня 2023 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. У вказаному попередженні позивачку повідомили про відсутність у відповідача іншої роботи (посади) відповідної кваліфікації для можливого переведення (т. 1, а. с. 15);
- 20 липня 2023 року відповідач видав наказ № 16-К, згідно з яким звільнив позивачку з посади диспетчера ГНП із 20 липня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. Того ж дня її ознайомили з цим наказом (т. 1, а. с. 16);
- 2 листопада 2023 року збори учасників відповідача вирішили (протокол № 1) припинити діяльність з роздрібної торгівлі скрапленим газом у балонах для побутових потреб населення та виключити з відомостей про відповідача, які є в ЄДР вид економічної діяльності «47.78. Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах» (т. 1, а. с. 98);
- згідно з витягом із ЄДР від 24 листопада 2023 року у відповідача немає вказаного виду економічної діяльності(т. 1, а. с. 93-96).
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
36. Колегія суддів зауважує, що за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні відповідач мав запропонувати позивачці всі ті посади, які відповідають, зокрема, її освіті, кваліфікації, досвіду, не тільки у попередженні про вивільнення, але й надалі - аж до дня звільнення. Територіальна віддаленість філії чи іншого підрозділу відповідача не звільняє його від обов`язку пропонувати наявні там вакансії. Від того обов`язку не звільняє також відсутність у штатному розписі такої посади, яку обіймала позивачка. 
37. Висновок про те, що відповідач об`єктивно не міг запропонувати позивачці вакансії з моменту попередження та до дня звільнення включно за відсутністю таких вакансій можливо зробити лише тоді, якщо саме відповідач підтвердить документально таку відсутність у всіх підрозділах упродовж зазначеного строку (у матеріалах справи є штатні розписи лише станом на 11 квітня та 21 липня 2023 року - т. 1, а. с. 60, 62). Для належного виконання відповідачем обов`язку доказування у цій категорії справ клопотання позивачки про витребування доказів не є необхідним. З огляду на це хибним є аргумент відповідача, що позивачка не надала доказів прийняття на роботу в період до її звільнення в один із підрозділів відповідача іншої особи на посаду оператора АЗС. Доводити факти прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників у період після попередження позивачки про вивільненні до її звільнення має відповідач.
38. Позивачка звернула увагу, що, на думку судів попередніх інстанцій, зміни в організації виробництва та праці відповідача підтверджує, зокрема, протокол зборів учасників товариства № 1 від 2 листопада 2023 року (т. 1, а. с. 98), хоча позивачка була звільнена 20 липня 2023 року, і у затвердженому директором товариства 21 липня 2023 року штатному розписі (т. 1, а. с. 62) посади позивачки вже не було.
39. Суди не дослідили посадову інструкцію диспетчера ГНП, затверджену директором товариства 17 червня 2010 року № 41 (т. 1, а. с. 108-110), в частині кваліфікаційних вимог до цього працівника. Згідно з тими вимогами відповідач мав запропонувати позивачці не лише рівнозначні посади, яких, за його твердженням, не було, але й усі ті, які відповідають її освіті, кваліфікації, досвіду тощо, на які позивачку можна було перевести за її згодою (як відповідні її фаху, так і «нефахові»).
40. Вищевказане суди першої й апеляційної інстанцій не врахували. Не звернули увагу на те, що тягар доказування правомірності звільнення, зокрема, належності виконання обов`язку інформувати позивачку про наявність відповідних вакантних посад аж до дня її звільнення покладений на відповідача. Тому передчасно виснували про законність звільнення позивачки та відмовили у задоволенні її позову.
41. Необґрунтованим є аргумент відповідача про те, що вимога позивачки про поновлення її на роботі є неефективним способом захисту за відсутності посади, яку обіймала позивачка, у штатному розписі. Якщо суд вважає звільнення незаконним, він поновлює працівника на тій посаді, з якої його було незаконно звільнено, незалежно від наявності відповідної посади у штатному розписі (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21).
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
42. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
43. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України).
44. З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм матеріального та процесуального права оскаржені судові рішення слід скасувати, а справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.
(3.2) Щодо судових витрат
45. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, слід розподілити за результатами розгляду спору.
46. Згідно з усталеною судовою практикою додаткове судове рішення є невід`ємною частиною основного (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/4441/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 9 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 7 березня 2023 року у справі № 922/3289/21, Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 310/2210/21).
47. Беручи до уваги висновки Верховного Суду щодо касаційної скарги позивачки додаткове рішення суду першої інстанції від 4 січня 2024 року та додаткову постанову апеляційного суду від 25 листопада 2024 року теж слід скасувати із необхідністю надалі розподілити відповідні витрати за результатами розгляду спору.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 грудня 2023 року, додаткове рішення цього суду від 4 січня 2024 року, постанову Одеського апеляційного суду від 7 листопада 2024 року та додаткову постанову цього суду від 25 листопада 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко