ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року   Справа № 918/1244/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Хабарова М.В. 
при секретарі судового засідання Кульчин Д.А.

представники учасників справи:
прокурор: Ваколюк Ю.О., 
позивач: не з`явився,
відповідач 1: не з`явився,
відповідач 2: Власюк А.О.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2026 року (повне рішення складено 04.03.2026 року) у справі №918/1244/25 (суддя А.Качур)

за позовом Першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради
до 1) Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
2) Філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського 
підприємства «Ліси України»
про стягнення 388382,59 грн
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.03.2026 року у справі №918/1244/25 відмовлено у задоволенні позову Першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 388382,59 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу.
Рішення мотивоване тим, що частина наданих прокурором в обґрунтування позову доказів є недопустимими. Натомість, саме доказами, які суд першої інстанції визнав недопустимими, прокурор обґрунтовував наявність повного складу цивільного правопорушення та наявність підстав для стягнення завданої навколишньому природному середовищу шкоди. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не підтверджено належними та допустимими доказами завдання відповідачем шкоди в розмірі позовних вимог, у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні позову повністю.
Не погоджуючись із рішенням Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури у встановлений процесуальний строк подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2026 року у даній справі та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов, а також за результатами розгляду апеляційної скарги вирішити питання про розподіл судових витрат.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що суд першої інстанції всупереч статті 237 ГПК України не встановив склад цивільного правопорушення за статтею 1166 ЦК України (шкоду, протиправність, вину та причинний зв`язок). В порушення статті 238 ГПК України, суд не оцінив обставини за критерієм вірогідності доказів, а лише через відсутність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування безпідставно визнав матеріали кримінального провадження недопустимими. Також суд взагалі не дослідив та не мотивував, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких звернувся позивач.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотаннях прокурора про оголошення перерви, що унеможливило подання прокурором дозволу на розголошення матеріалів досудового розслідування та призвело до порушення права на справедливий суд. 
Апелянт наголошує, що до матеріалів справи долучено лист начальника слідчого відділення ВП №2 Вараського РВП Івана Бусько на запит у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру». З вказаного листа вбачається, начальник слідчого відділу, тобто орган досудового розслідування, не заборонив розголошувати вказані дані, що спростовує висновки суду першої інстанції про недопустимість доказів через відсутність дозволу на розголошення матеріалів слідства.
Апелянт стверджує, що прокурором до позовної заяви у цій справі долучено виключно докази, які підтверджують склад цивільного правопорушення, дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування є нічим іншим, як документом у межах кримінального провадження, який не підтверджує обставин, які підлягають доказуванню у зазначеній справі. Відсутність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування може свідчити про вид відповідальності особи, яка розголосила такі відомості, але не про допустимість доказів у межах господарського судочинства.
Прокурор також наголошує, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. Звернення після вчинення незаконної порубки лісу до поліції, не є захистом лісу від незаконної виробки лісу (котру мав здійснювати саме відповідач) безпосередньо до і під час вчинення таких дій. Звернення до правоохоронних органів вже по факту здійснених незаконних дій, свідчить про намагання відповідача встановити обставини незаконної діяльності (з допомогою правоохоронних органів), в той час, як у відповідача є обов`язок не допустити такої незаконної діяльності. Обов`язком постійного лісокористувача є збереження лісових насаджень, а не виявлення пнів, які були незаконно зрубані. Вжиття посадовими особами відповідача дій щодо повідомлення правоохоронних органів про виявлення незаконної порубки не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача та не спростовує незабезпечення належної охорони лісових насаджень відповідачем. Право на відшкодування шкоди, завданої самовільними вирубками лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки, нарівні з лісокористувачами.
Внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача ДСГП «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс», яка полягала у незабезпеченні належних заходів для охорони і захисту лісових насаджень, незадовільному контролі та невжитті дій із боротьби з лісопорушеннями, порушено вимоги статей 89, 90 Лісового кодексу України. Відповідач не виконав покладених на нього обов`язків щодо збереження лісів у кварталі 6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39 та кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва Висоцького надлісництва, що спричинило матеріальну шкоду лісовому фонду. Оскільки осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку в межах кримінального провадження не встановлено, відповідальність за завдані державі збитки у зв`язку з недотриманням вимог лісового законодавства має понести постійний лісокористувач.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В., суддя Петухов М.Г.
Ухвалою від 03.04.2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі. Ухвалою від 08.05.2026 року розгляд справи призначено на 25.05.2026 року.
13.04.2026 року від Державного спеціалізованого господарства підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшов відзив, у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Обґрунтовуючи відзив відповідач наголошує, що суд першої інстанції правомірно визначив, що докази подані прокурором, а саме: копія заяви про вчинення злочину від 14.04.2025 року, копія актів огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.03.2025 року, копія протоколу огляду місця події від 22.05.2025 року з додатками, копія висновку експерта від 20.06.2025 року не є допустимими.
Лист заступника начальника ВП №2 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області, начальника слідчого відділення Івана Буська, жодним чином не підтверджує надання уповноваженою особою дозволу на розголошення відомостей даного досудового розслідування, а лише повідомляє про те, що у провадженні відділу поліції перебувають матеріали кримінального провадження №12025181120000399 від 15.04.2025 року за фактом незаконної порубки дерев, осіб які могли б скоїти дане кримінальне правопорушення не встановлено та слідчі дії тривають.
Також, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що подана прокурором копія висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року не була засвідчена особою, яка його виготовила, тобто експертом чи експертною установою, а тому є неналежним доказом. Висновок судової інженерно-екологічної експертизи на даних якого базується розмір позовних вимог, підготовлений не на замовлення учасника справи, а тому, його використання як доказу у цій справі прямо протирічить ч.3 ст.98 та ч.2 ст.77 ГПК України.
Проведення судової інженерно-екологічної експертизи відбувалося виключно на підставі матеріалів вказаного кримінального провадження, наданих правоохоронним органом, без здійснення натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних відомостей на підставі яких було здійснено розрахунок.
Жоден із наявних у справі документів не містить в собі відомостей того, що зафіксовані у них розміри діаметрів пнів є «середнім арифметичним значення між найбільшим та найменшим замірами діаметра виявлених пнів», як того вимагають положення постанови КМУ №665 від 23.07.2008 року та постанови КМУ №575 від 10.05.2022 року. Саме відсутність у матеріалах справи цих даних (відомостей про середнє значення розміру діаметру пнів), наявні невідповідності розмірів пнів у різних документах і зумовлює необхідність у даному конкретному випадку провести натурне обстеження виявлених пнів, що експертом зроблено не було. Експертом при підготовці даного висновку не з`ясовано для цілей обчислення розміру збитків середнє значення між найбільшим та найменшим замірами діаметру виявлених пнів, як того вимагають постанова КМУ №665 від 23.07.2008 року та постанова КМУ №575 від 10.05.2022 року. Таким чином, наявний у справі висновок експерта та його розрахунки не можуть вважатись належним та допустимим доказом у справі.
Крім того, посадові особи відповідача добросовісно та належним чином виконували покладені на них обов`язки щодо контролю за збереженням лісів, адже виявили дану незаконну рубку та повідомили про це правоохоронні органи. За цих обставин покладати на відповідача цивільну відповідальність з відшкодування шкоди, спричиненої незаконною рубкою дерев невстановленої слідством особами є щонайменше несправедливим.
Також, прокурором залишено поза доказуванням наявність у лісокористувача «реальної можливості діяти певним чином», тобто запобігти даному лісопорушенню (наявність відповідних ресурсів, можливість цілодобової охорони лісу, тощо), адже працівники лісу не мали реальну можливість виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам, зокрема і враховуючи конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на осіб та їх суб`єктивних можливостей щодо виконання необхідних дій.
Відповідач також наголошує, що орган місцевого самоврядування (у даному випадку Зарічненська селищна рада Вараського району) не звертався до Державної екологічної інспекції Поліського округу про проведення такої позапланової перевірки, внаслідок чого, належним чином не складено акт органу державного нагляду (контролю).
20.04.2026 року від прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор додатково підтримує апеляційну скаргу та просить суд скасувати оскаржуване рішення. 
Прокурор звертає увагу, що додатки до створених в Електронному суді документів, в тому числі висновку судової інженерно-екологічної експертизи від 20.06.2025 року №2430-Е, не потребують додаткового засвічення, оскільки підписані кваліфікованим електронним підписом першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури, якому надано дозвіл на розголошення відомостей. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо невідповідності засвідчення копій документів пункту 5.26 Національного стандарту України, чинного з 01.09.2021 року є проявом надмірного формалізму, а деякі неточності у засвідченні заявником копій документів не означають, що відповідні докази є неналежними та недопустимими.
Факт незаконної порубки 11 дерев різних порід на території кварталу 6 виділу 5, кварталу 36 виділу 39, кварталу 37 виділу 30 Дібрівськоло лісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», свідчить, що відповідний комплекс заходів щодо збереження таких дерев не здійснено (здійснено не належним чином). Враховуючи, що територія лісу, на якій здійснено порубку належить до відповідальності відповідача, саме ним неналежно виконано обов`язок відносно охорони дерев. З огляду на викладене, вжиті постійним лісокористувачем заходи є недостатніми, оскільки достатність відповідних заходів була б досягнута при відсутності факту незаконної порубки.
Лісокористувач не є потерпілою особою, а навпаки, є відповідальною особою за шкоду, заподіяну внаслідок незаконної рубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів, оскільки у цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту та охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, заподіяної незаконною рубкою лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці рубки нарівні з лісокористувачами.
Розмір шкоди від незаконної порубки 11 дерев у Дібрівському лісництві становить 388382,59 грн, що підтверджується відомостями обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев та чагарників до ступеня припинення росту, де саме працівниками Департаменту безпеки ДП «Ліси України» та лісової охорони Дібрівського лісництва встановлено діаметр пнів та нараховано шкоду за незаконну порубку дерев у кварталі 6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, а також у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» та висновком судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е, проведеної Львівським НДІСЕ у межах кримінального провадження №12025181120000399. Даний висновок є належним доказом, оскільки експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. При цьому, визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик (методів дослідження) належить до компетенції експерта.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 25.05.2026 року прокурор свою апеляційну скаргу в повному обсязі та надав пояснення щодо своєї правової позиції. Представник відповідача заперечив проти доводів та вимог скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Позивач не забезпечив явку свого представника в судове засідання апеляційної інстанції, причин неявки суду не повідомив, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті. Крім того, у відповідності до положень ч.12 ст.272 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, 21.03.2026 року працівниками ДСГП «Ліси України» виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна, Береза повисла та Вільха чорна» у кварталі 6 виділ 5, 3 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва», про що складено акти огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.03.2025 року. У актах визначена вартість незаконно вирубаних дерев (а.с. 20, 22. 23).
Крім того, до актів додано відомості обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, виконані інженером з охорони і захисту лісів І категорії. Згідно відомостей загальна сума шкоди становить 388382,59 грн.(а.с.21-зворот, 23-зворот, 25-зворот).
14.04.2025 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025181120000399 та розпочато досудове розслідування кримінального провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України, зокрема з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 14.04.2025 року надійшла заява від директора філії «Поліський лісовий офіс» Сергія Чуприни про те, що 21.03.2025 року о 10:50 працівниками Департаменту безпеки ДП «Ліси України» та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії «Поліській лісовий офіс», виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи «сосна звичайна, береза повисла та вільха чорна» у кварталі №6 виділ 5 Дібрівського лісництва, 3 сухостійних дерев породи «сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39 Дібрівського лісництва, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва»
В рамках досудового розслідування кримінального провадження №12025181120000399 від 15.04.2025 року осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено. 
Вараською окружною прокуратурою у ході реалізації представницьких повноважень в порядку ст.131-1 Конституції України та ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру» опрацьовано матеріали кримінального провадження від 15.04.2025 року №12025181120000399, за результатами чого виявлено невідшкодування збитків, завданих внаслідок порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.
За результатами вивчення матеріалів вказаного кримінального провадження від 15.04.2025 року №12025181120000399 прокурором з`ясовано, що 21.03.2025 року працівниками Департаменту безпеки ДП «Ліси України» та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії «Поліський лісовий офіс», виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна, Береза повисла та Вільха чорна» у кварталі №6 виділ 5, 3 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва».
Зокрема, працівниками Департаменту безпеки ДП «Ліси України» та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії «Поліський лісовий офіс», виявлено незаконну порубку дерев у кварталі 6 виділ 5 Дібрівського лісництва Висоцького надлісництва філії «Поліський лісовий офіс», який належить до категорії ліси природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення та у кварталі 36 виділ 39, кварталі 37 виділ 30 Дібрівського лісництва Висоцького надлісництва філії «Поліський лісовий офіс», які належать до категорії експлуатаційних лісів, в ході якого підтверджено факти незаконної порубки дерев.
З метою встановлення, збитків завданих навколишньому природному середовищу, у кримінальному провадженні проведена судова інженерно-економічна експертиза, для проведення якої експерту надано акти огляду місця вчинення правопорушення, лісотаксаційні довідники, відомості обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу. 
Згідно висновку судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 11 дерев різних порід в кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва становить 388382,59 грн. 
Крім того, керівник Вараської окружної прокуратури у листопаді 2025 року звернувся до Зарічненської селищної ради з листом, в якому просив орган місцевого самоврядування повідомити прокуратуру про вжиті заходи щодо стягнення шкоди за фактом кримінального провадження №12025181120000399.
У відповідь на вказане звернення орган місцевого самоврядування у листі від 01.12.2025 року вказав що заходи щодо захисту інтересів територіальної громади не вчинялись з огляду на те, що про зазначені прокурором обставини селищна рада дізналась зі звернення прокурора.
Надалі, листом від 26.12.2025 року перший заступник керівника прокуратури на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив Зарічненську селищну раду про те, що Вараською окружною прокуратурою підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення шкоди в сумі 388382,59 грн.
Вважаючи, що державі завдано збитки прокурор звернувся до суду із даним позовом. Позов обґрунтований тим, що відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування 3 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна, Береза повисла та Вільха чорна» у кварталі №6 виділ 5, 3 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва. На даний час у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває, жодній особі про підозру не повідомлено, збитки, завдані в сумі 388382,59 грн, не відшкодовано, що є підставою для їх стягнення у судовому порядку.
Як вже зазначалось, Господарський суд Рівненської області рішенням від 03.03.2026 року у справі №918/1244/25 відмовив у задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 з урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища віднесено, зокрема формування і використання місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі місцевих бюджетів.
Згідно із ст.6 Закону України «Про рослинний світ» органи місцевого самоврядування включено до переліку органів, що здійснюють державне управління у сфері охорони, використання та відтворення рослинного світу.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
За змістом пункту «б» ч.2 ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі бюджету Автономної Республіки Крим та відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок: частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.
Відповідно до п.7 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених п.1 ч.2 ст.67-1 цього Кодексу) є, зокрема: 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.
Згідно з п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема: 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.
Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, відбулося здійснення незаконної порубки 11 дерев різних порід в кварталі 11 дерев різних порід в кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва, тому збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.69-1 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів. Отже, в спірних правовідносинах Зарічненська селищна рада є органом, до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища якого мають стягуватися збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів в її адміністративно-територіальних межах.
Так, на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом №52/1-1874вих-25 від 11.11.2025 року прокурором попередньо до звернення до суду повідомлено Зарічненську селищну раду про наявність шкоди, завданої державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства в сумі 388382,59 грн. Згідно відповіді Зарічненської селищної ради Вараського району №3104 від 01.12.2025 року, останньою не вживалися та не планувались вживатись заходи щодо стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного вирубування дерев, а про правопорушення стало відомо із листа прокуратури. В подальшому на виконання ст.23 Закону України «Про прокуратури» листом від 26.12.2025 року прокуратурою повідомлено Зарічненську селищну раду про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом скерування до Господарського суду Рівненської області позову про стягнення шкоди на користь органу місцевого самоврядування.
Отже, бездіяльність Зарічненської селищної ради Вараського району щодо звернення до суду з відповідним позовом свідчить про нездійснення органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави в сфері охорони навколишнього природного середовища та є підставою для представництва прокуратурою в суді інтересів держави в особі Зарічненської селищної ради.
Наявність підстав для звернення до суду із позовами про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону довкілля передбачена підпунктом «б» ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». Оскільки самовільні рубки були здійснені у кварталі в кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва, що знаходяться на території позивача (Зарічненської селищної ради), тому збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.69-1 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Враховуючи вищевказане, звертаючись до суду з даним позовом, прокурор відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.53 Господарського процесуального кодексу України визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, прокурором дотримано вимоги статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому наявні підстави для представництва інтересів держави прокуратурою в суді.
Щодо суті спору про стягнення шкоди в розмірі 388382,52 грн колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:
Наказом №1904 від 18.10.2024 року «Про припинення Державного підприємства «Висоцьке лісове господарство» та затвердження складу комісії з припинення», припинено Державне підприємство «Висоцьке лісове господарство» шляхом її закриття.
Наказом ДП «Ліси України» від 30.09.2024 року №1665 «Про створення філії «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» створено філію «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». 
31.12.2024 року наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №2338 затверджено передавальний акт активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше по філіях, що координуються Поліським лісовим офісом, в тому числі і філії «Висоцьке лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
Отже, в результаті закриття філії «Висоцька лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», усі майнові та немайнові права, інтереси та обов`язки перейшли до правонаступника - філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
Наказом ДП «Ліси України» №206 від 24.01.2025 року затверджено організацію території земель філії «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» площею 1341272,6745 га, що передані до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в тому числі від державного підприємства «Висоцьке лісове господарство» передавальним актом від 09.01.2023 року, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.01.2023 року №71. 
Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», заснована на державній власності та являється відокремленим підрозділом юридичної особи згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно матеріалів лісовпорядкування, територія у кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, а також у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва, в межах якого виявлено факти незаконної порубки дерев, перебуває в адміністративно-територіальних межах Зарічненської селищної територіальної громади.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження 14.04.2025 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025181120000399 та розпочато досудове розслідування кримінального провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України, зокрема з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 14.04.2025 року надійшла заява від директора філії «Поліський лісовий офіс» Сергія Чуприни про те, що 21.03.2025 року о 10:50 працівниками Департаменту безпеки ДП «Ліси України» та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії «Поліській лісовий офіс», виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи «сосна звичайна, береза повисла та вільха чорна» у кварталі №6 виділ 5 Дібрівського лісництва, 3 сухостійних дерев породи «сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39 Дібрівського лісництва, , а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва».
В рамках досудового розслідування кримінального провадження №12025181120000399 від 15.04.2025 року осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено.
З метою встановлення, збитків завданих навколишньому природному середовищу, у кримінальному провадженні проведена судова інженерно-економічна експертиза, для проведення якої експерту надано акти огляду місця вчинення правопорушення, лісо таксаційні довідники, відомості обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу. 
Згідно висновку судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 11 дерев різних порід в кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва становить 388382,59 грн.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, визнав недопустимими доказами у даній справі, подані прокурором, а саме: копія заяви про вчинення злочину від 14.04.2025 року, копія актів огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.03.2025 року, копія протоколу огляду місця події від 22.05.2025 року з додатками, копія висновку експерта від 20.06.2025 року. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про визнання вказаних доказів недопустимими з огляду на те, що матеріали кримінального провадження подані без письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування.
Переглядаючи оскаржуване рішення щодо допустимості доказів, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до частин 1, 2 статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №477/2330/18 (провадження № 14-31цс22)).
Господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №907/651/17). Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 ГПК України, при цьому сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу, тощо (постанова Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі №923/188/20). Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі №201/11458/20).
У постанові від 09.02.2021 року у справі №381/622/17 Велика Палата Верховного Суду, відхиляючи доводи скаржника про те, що Висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13.12.2014 року за №574/тдд не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, вказала, що позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі.
Крім того, у постанові від 05.03.2024 року у справі №910/3374/23 Верховний Суд вказав:
«Отже, узагальнено висновки Верховного Суду щодо прийняття копії висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, полягають у такому:
- висновок експерта, складений в рамках кримінального провадження на виконання рішення органу досудового розслідування, є допустимим письмовим доказом у справі, за умови, що експерт є атестованим і попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- копія висновку експерта має бути належним чином засвідчена;
- для прийняття копії висновку експерта не потрібно окремого дозволу слідчого чи вироку суду у кримінальному провадженні;
- цей доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює копію висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі;
- сторони мають право надати суду докази на спростування висновку експерта, клопотати про виклик експерта до суду; про призначення додаткової або повторної експертизи, тощо.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (частини 2 та 5 статті 91 ГПК України). Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом (частина 1 статті 81 ГПК України). Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 14 ГПК України).»
Так, звертаючись до суду із позовом прокурор долучив до позовної заяви, зокрема, копію висновку судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року, яким встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 11 дерев різних порід в кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва становить 388382,59 грн.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що система територіальних підрозділів поліції (як замовника експертизи) та відділень науково-дослідного інституту судових експертиз (як виконавця) здійснюють обмін документацією виключно через систему електронного документообігу. Так, відповідно до п.2.4.1 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України від 23.08.2012 року №747, зазначено, що через канали електрозв`язку до органів МВС доставляються: телеграми (телетайпограми), факсограми, телефонограми, електронні повідомлення, електронні документи із застосуванням електронного цифрового підпису та документи в електронній формі без електронного цифрового підпису (у сканованій формі). 
Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». 
Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом.
Колегія суддів також приймає до уваги те, що докази, які додані прокурором до позовної заяви, засвідченні у встановленому порядку першим заступником керівника Вараської окружної прокуратури Лисом О.А., як процесуальним прокурором у даному кримінальному провадженні.
Засвідчення процесуальним прокурором таких матеріалів та надання їх для подання до суду у даній справі підтверджує те, що прокурором був наданий відповідний дозвіл на розголошення відповідних відомостей матеріалів досудового розслідування із кримінального провадження.
Таким чином, звертаючись до суду першої інстанції шляхом формування позову у системі «Електронний суд» прокурором не допущено будь-яких порушень під час надання копій документів через систему «Електронний суд».
Крім того, ненадання прокурором до суду першої інстанції постанови про надання дозволу на розголошення матеріалів досудового розслідування із кримінального провадження №12025181120000399, не спростовує того, що такий дозвіл був фактично наданий процесуальним прокурором.
Суд апеляційної інстанції враховує те, що для використання матеріалів кримінального провадження вирішальне значення має саме наявність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що матеріали кримінального провадження були долучені до справи №918/1244/25 з порушенням вимог КПК України. А відтак, відсутні підстави для висновку про те, що докази, використані у господарському провадженні, були отримані у незаконний спосіб, та є неналежними.
Прокурор вказує, що на момент звернення з позовною заявою збитки, завдані в сумі 388382,59 грн не відшкодовано, що стало підставою звернення до суду для їх стягнення у судовому порядку.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За змістом статті 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Права і обов`язки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобов`язання.
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). 
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно, суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди (збитків), мають встановлювати обставини щодо наявності всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.
Разом з тим, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
При цьому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17).
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпорядження лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (лісові відносини) регулюються, зокрема, ЛК України.
У свою чергу, правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища».
За ст.5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Частиною 1 ст.40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.
Відповідно до положень ст.1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Відповідно до ст.16, ч.1 ст.17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Права та обов`язки постійних лісокористувачів визначає стаття 19 Лісового кодексу України, відповідно до якої постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Статтею 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 1 статтею 86 Лісового кодексу України, організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
У відповідності до частини 5 статті 86 Лісового кодексу України, забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Статтею 90 Лісового кодексу України, основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на, зокрема постійних лісокористувачів.
Відповідно до статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Статтею 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Відповідно до статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Згідно зі статтею 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Таким чином, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.
Частиною 2 статті 40 Закону України «Про рослинний світ» також унормовано, що відповідальність за порушення законодавства про рослинний світ несуть особи, винні у протиправному знищенні або пошкодженні об`єктів рослинного світу.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм права, Верховний Суд неодноразово висновував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (див., зокрема постанови Верховного Суду від 18.05.2023 року у справі №914/669/22, від 09.08.2018 року у справі №909/976/17, від 12.09.2024 року у справі №907/181/22, від 28.09.2023 року у справі №927/32/23, від 27.03.2018 року у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 року у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 року у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 року у справі №925/382/17, від 09.12.2019 року у справі №906/133/18, від 20.02.2020 року у справі № 920/1106/17 та інші).
Отже, у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у даному випадку, здійснення незаконної порубки дерев.
Суд виходить з того, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
У розгляді даного питання колегія суддів звертається до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 12.09.2024 року у справі №907/181/22, де вказано, що господарський суд, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, виходить з презумпції вини правопорушника.
Зважаючи на предмет доведення прокуратурою в позовній заяві обставин відшкодування збитків та заперечення відповідача, щодо відсутності доказів, які б вказували саме на протиправність поведінки відповідача, суд досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, щодо складу цивільного правопорушення зазначає наступне.
Протиправна поведінка - це протиправне, шкідливе діяння фізичної або юридичної особи, що тягне застосування правовідновлюючих заходів.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах. Водночас, поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов`язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує. 
Бездіяльність - це пасивна поведінка особи, яка проявилася в невиконанні нею дій, які вона повинна та могла в даній ситуації здійснити.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наслідки об`єктивно походять від певної дії чи бездіяльності).
Судом у даній справі встановлено:
- відповідач Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є постійним лісокористувачем лісових ділянок у кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва. 
- 21.03.2026 року працівниками ДСГП «Ліси України» виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна, Береза повисла та Вільха чорна» у кварталі 6 виділ 5 Дібрівського лісництва, 3 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39 Дібрівського лісництва, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва, про що складено акти огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.03.2025 року. У актах визначена вартість незаконно вирубаних дерев (а.с. 20, 22. 23).
- докази, що вказані дерева були відведені в законному порядку в рубку в матеріалах справи відсутні;
- згідно даних з відомостей обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, які виконані інженером з охорони і захисту лісів І категорії, загальна сума шкоди становить 388382,59 грн.(а.с.21-зворот, 23-зворот, 25-зворот).
- розмір завданої шкоди також підтверджується висновком судової інженерно-екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року, яким встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 11 дерев різних порід у кварталі №6 виділ 5, кварталі №36 виділ 39, квартал №37 виділ 30 Дібрівського лісництва становить 388382,59 грн.
Вказані обставини підтверджують доказами, які наявні у матеріалах справи.
Відповідно до норм вищевказаного законодавства та положення ст.ст.105, 107 Лісового кодексу України, ст.ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», суд зазначає, що відповідач (правонаступник) допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубки невстановленими особами 11 дерев різних порід.
Суд акцентує увагу, що обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладається на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.
З огляду на вищевказане судом апеляційної інстанції відхиляються доводи відповідача щодо відсутності у працівників апелянта реальної можливості виконати активні дії і запобігти злочинним наслідкам, зокрема і враховуючи конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на осіб та їх суб`єктивних можливостей щодо виконання необхідних дій, оскільки організація режиму охорони та збереження лісового фонду є його обов`язком, встановленим чинним законодавством. 
Відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконної вирубки 3 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна, Береза повисла та Вільха чорна» у кварталі 6 виділ 5 Дібрівського лісництва, 3 сухостійних дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №36 виділ 39 Дібрівського лісництва, а також 5 сироростучих дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що усвідомлюючи свої дії відповідач неправомірно не здійснив належних заходів для збереження лісонасаджень, на земельних ділянках постійним користувачем яких він є. Вказане свідчить про наявність як вини відповідача, так і протиправної поведінки.
Судом встановлено, що розмір шкоди заподіяної порушенням законодавства внаслідок незаконної порубки дерев здійснено відповідно до розрахунків, даних з відомостей обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, які виконані інженером з охорони і захисту лісів І категорії (а.с.21-зворот, 23-зворот, 25-зворот) та відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи, яка підготовлена у межах кримінального провадження атестованим судовим експертом, який був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а самі висновки відповідають положенням 98 ГПК України, що не спростовано відповідачем у встановленому законом порядку.
Колегія суддів, ураховуючи нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, з огляду на встановлені обставини справи, відзначає, що за загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 ГПК України).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, від 08.11.2023 року у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів, надавши оцінку всім наявним у справі доказам відповідно до статті 86 ГПК України, встановила, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив збереження непризначених для порубки дерев, а допустив їх самовільну порубку на підпорядкованій йому території, тобто не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів і не вжив відповідних заходів щодо їх усунення. Отже, судом встановлено наявність складу правопорушення: (1) незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; (2) шкоди, розмір якої доказово підтверджено; (3) причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок.
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності.
Разом з тим, відповідачем не доведено відсутності своєї вини, яка полягає у бездіяльності щодо збереження лісових насаджень, що призвело до заподіяння шкоди у вигляді незаконної порубки дерев. Альтернативного розрахунку розміру збитків відповідач не надав.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись із позовом Прокурор правомірно визначив факт заподіяння шкоди та її розмір.
Причинний зв`язок полягає у тому, що внаслідок протиправної винної поведінки відповідача, яка полягає у нездійсненні комплексу заходів щодо збереження лісу на земельних ділянках, які перебувають у його постійному користування державі завдано збитків.
За вказаних обставин колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.
Натомість матеріалами справи стверджено, що відповідач, як постійний лісокористувач, не забезпечив належну охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустивши незаконну порубку дерев, чим заподіяно матеріальну шкоду лісу (навколишньому природному середовищу), яка становить в загальному розмірі 388382,59 грн.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті апеляційним судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10.05.2011 року, пункт 58).
Вбачається, що вирішуючи даний спір, господарський суд першої інстанції залишив зазначені обставини поза увагою, наслідком чого стало порушення права скаржника і призвело до прийняття необґрунтованого рішення, що зумовлює його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
З мотивів зазначених вище, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, визнання судом першої інстанції встановленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведеними та невідповідності обставинам справи висновків, викладених у рішенні, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Крім того, на підставі статті 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги належить стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Рівненської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 4660,59 гривень за подання позову та 6690,89 грн за подання апеляційної скарги
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.03.2026 року у справі №918/1244/25 задовольнити.
2. Рішення Рівненської області від 03.03.2026 року у справі №918/1244/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов.
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034, 01601, м.Київ, вул.Руставелі Шота, 9А) в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 45601597, 43010, м.Луцьк просп.Волі, 30, Волинська область) на користь держави в особі Зарічненської селищної ради (код ЄДРПОУ 04385632, 34000, вул.Центральна, 11, с-ще Зарічне, Вараський район, Рівненська область) - 388382,59 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, які перерахувати на розрахунковий рахунок ГУК у Рівн.обл/отг Зарічне, UA 508999980333199331000017513, код отримувача (ЄДРПОУ) 38012494, код класифікації доходів бюджету 24062100.
4. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034, 01601, м.Київ, вул.Руставелі Шота, 9А) в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 45601597, 43010, м.Луцьк просп.Волі, 30, Волинська область) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЄДРПОУ 02910077, банк одержувач Державна казначейська служба України, м.Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4660,59 гривень за подання позову та 6690,89 грн за подання апеляційної скарги.
5. Надати доручення місцевому господарському суду про видачу відповідних наказів.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
7. Матеріали справи №918/1244/25 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "29" травня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Петухов М.Г. 

Суддя   Хабарова М.В.