ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5610/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисагаз»
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 (суддя Алєєва І.В.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 (головуючий суддя Владимиренко С. В., судді Демидова А. М., Ходаківська І. П.) 
у справі № 910/5610/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисагаз»
до 1) Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», 2) Міністерства енергетики України, 3) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, 4) Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України і 5) Міністерства розвитку громад та територій України 
про визнання недійсним рішення,
(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Кєєр О. С., представник відповідача-1 - Остапенко С. Л., представники відповідача-2 - Іжаківський А. О., Каменська К. С., представник відповідача-3 - Боровець Р.Р., представник відповідача-4 - Колода Є. Г.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Тисагаз» (далі - позивач, ТОВ «Тисагаз», скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - відповідач, ПрАТ «НЕК «Укренерго») про визнання недійсним рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, оформлене протоколом № 5 від 02.04.2025.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконне та безпідставне відхилення його конкурсної пропозиції для участі у конкурсі на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, оскільки не було конкретизовано, які саме документи не відповідають конкурсній документації. Щодо перебування позивача під дією рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) від 18.06.2021 «Про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», то рішення РНБО, яким анульовано спеціальний дозвіл на користування надрами від 23.12.2016 № 6163, є таким, що вичерпало свою дію та не може породжувати нових обмежень, зокрема, щодо господарської діяльності позивача та участі у конкурсі.
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі
3. Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.08.2025 залучив до участі у справі як співвідповідача Міністерство енергетики України (далі - відповідач-2); ухвалою від 22.09.2025 - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі - відповідач-3, НКРЕКП); Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України (далі - відповідач-4); Міністерство розвитку громад та територій України (далі - відповідач-5).
4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у задоволені позову відмовлено.
5. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виснував, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачами прав позивача та охоронюваних законом інтересів в аспекті статей 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.
6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 залишено без змін.
7. Не погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що безпідставне відхилення конкурсної пропозиції позивача свідчить про порушення його права на участь у конкурсі.
8. За висновками суду апеляційної інстанції у даному випадку вимога про визнання недійсним рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом оформленого протоколом № 5 від 02.04.2025 не є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача на участь у конкурсі.
9. За таких обставин апеляційний господарський суд виснував, що у задоволені позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх порушених прав при участі у конкурсі, тоді як суд першої інстанції відмовив у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю позивачем порушення відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів.
Касаційна скарга
10. Не погодившись у повній мірі із ухваленими у цій справі судовими рішеннями, ТОВ «Тисагаз» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
11. Узагальнені доводи касаційної скарги
12. У поданій касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
13. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на відсутність висновків Верховного Суду:
- щодо обставин, коли позивач змушений захищати свої права в умовах обмеженого доступу до інформації та документів, які контролюються виключно відповідачами або органами, що проводили конкурс;
- щодо визначення належного відповідача у спорах, що виникають із оскарження рішень тимчасових конкурсних комісій, створених на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України;
- щодо того, що пункт 54 Порядку проведення конкурсу на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 № 677, є імперативною нормою, яка обмежує дискрецію конкурсної комісії виключно переліченими в ньому підставами;
- щодо тлумачення пункту 54 Порядку проведення конкурсу на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 № 677, зокрема, стосовно вичерпного характеру переліку підстав для відмови в кваліфікації учасника та відхилення його конкурсної пропозиції, та чи може конкурсна комісія виходити за межі цього вичерпного переліку та застосовувати як додаткову підставу для дискваліфікації перебування учасника під санкціями РНБО;
- про те, що санкційні заходи, які полягали виключно в анулюванні спеціального дозволу на користування надрами, після фактичного виконання та скасування цього дозволу вичерпали свою дію і не впливають жодним чином на можливість ведення господарської діяльності в сфері будівництва генеруючих потужностей чи участі в даному конкурсі, також у питаннях постачання чи виробництва електричної енергії.
14. Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 та пунктом 8 частини першої, пунктами 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України, скаржник вказує на:
- неналежне дослідження судом першої інстанції доказів, а саме: неналежне проведення перевірки протоколу № 5 від 02.04.2025 без оцінки доказів про відповідність поданих ТОВ «Тисагаз» матеріалів конкурсній документації; не дослідження наявних в матеріалах справи доказів, які свідчать про вичерпання дії санкцій; не надання оцінки листу Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 09.12.2024 № 9370 (пункт 1 частини першої статті 310 ГПК України);
- необґрунтоване відхилення судами першої та апеляційної інстанції клопотань про витребування доказів, зокрема, документів і матеріалів, пов`язаних з формуванням та діяльністю конкурсної комісії, протоколу її засідання 11.04.2025, а також договорів укладених з переможцями конкурсу (пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України);
- необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання про залучення до участі у справі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ). На думку скаржника, рішення КМУ є первинним, визначальним і таким, що запускає весь механізм проведення конкурсу та подальшого укладення відповідних договорів, що свідчить про безпосередній зв`язок між компетенцією КМУ та обставинами, що є предметом судового спору. Отже скаржник вважає, що оскільки саме КМУ ухвалив рішення, без якого проведення конкурсу було б неможливим, його незалучення до участі у справі позбавило суд можливості надати належну правову оцінку законності всієї конкурсної процедури в цілому, а позивача - можливості ефективно захистити свої порушені права (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).
15. Крім того, скаржник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, та вважає, що обраний ним спосіб захисту шляхом визнання недійсним протоколу № 5 від 02.04.2025 є ефективним, оскільки дозволяє встановити незаконність початкового етапу конкурсу, що автоматично тягне за собою недійсність подальших дій, без необхідності очікувати на появу додаткових документів, які могли б бути прихованими або опублікованими з порушенням. Крім того скаржник зауважує, що на момент подання позову позивач не мав доступу до жодних інших документів, окрім відомостей про відхилення своєї пропозиції протоколом № 5 від 02.04.2025, а відповідачі не надали жодних пояснень чи матеріалів на запити, що робить неможливим формулювання вимог щодо неіснуючих чи неопублікованих актів.
16. Скаржник вважає, що не може нести ризик відмови в позові через «неефективність способу захисту», якщо ефективність інших способів була об`єктивно неможливою через відсутність інформації та доказів по суті спору.
Позиція інших учасників справи
17. У межах встановленого Верховним Судом строку ПрАТ «НЕК «Укренерго», Міністерство енергетики України, НКРЕКП, подали відзиви на касаційну скаргу ТОВ «Тисагаз», у яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
18. У відзиві Міністерство енергетики України в обґрунтування своєї позиції зазначає, що касаційна скарга не містить доводів неправильного застосування норм матеріального права, не доводить істотних процесуальних порушень, фактично зводиться до незгоди з установленими судами фактичними обставинами. 
19. У відзиві ПрАТ «НЕК «Укренерго» зазначає, що судом апеляційної інстанції прийнято законну постанову в частині обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, виходячи із сутності заявлених позовних вимог, які позивач не змінював під час розгляду справи судом першої інстанції, хоча постійно зазначав про наміри змінити предмет позову.
20. НКРЕКП також заперечила проти задоволення касаційної скарги позивача, у відзиві вказує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
21. Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України та Міністерство розвитку громад та територій України, своїм правом подати відзиви на касаційну скаргу не скористались, відповідні відзиви до Верховного Суду не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
22. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
23. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги ТОВ «Тисагаз» наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подана у цій справі касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
24. За змістом частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
25. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
26. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
27. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
28. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
29. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
30. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Така правова позиція неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
31. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
32. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
33. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
34. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява № 38722/02).
35. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
36. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
37. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
38. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
39. Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
40. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 сформувала правовий висновок, що торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту.
41. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.08.2023 у справі № 924/1288/21 сформувала такий правовий висновок: « 137. Якщо публічна закупівля завершується оформленням відповідного господарського договору, то оскаржити можна такий договір, а вимога про визнання недійсною закупівлі не є ефективним способом захисту. 138. При цьому, оскільки процедура закупівлі завершується укладенням договору, рішення уповноваженої особи замовника, оформлене відповідним протоколом, є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору)».
42. Схожий висновок послідовно підтримувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.08.2023 у справі № 903/745/22, від 28.09.2023 у справі № 912/1562/22, від 11.10.2023 у справі № 911/2629/21, від 11.06.2024 у справі № 918/565/22, від 12.06.2024 у справі № 906/633/21.
43. Також Верховний Суд в постанові від 14.12.2022 у справі №910/14129/20 вказав, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу, отже, торги є правочином, якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту.
44. Як уже було наголошено вище, предметом розгляду цього спору є вимоги ТОВ «Тисагаз» про визнання недійсним рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, оформлене протоколом № 5 від 02.04.2025, відповідно до якого конкурсна пропозиція товариства не пройшла кваліфікацію через те, що зміст поданих документів не відповідає конкурсній документації.
45. Як встановлено судом апеляційної інстанції, конкурс на будівництво генеруючої потужності та виконання заходів з управління попитом, які, зокрема, включають заходи з будівництва нової генеруючої потужності, проведення реконструкції (модернізації) діючої генеруючої потужності, продовження строку експлуатації енергоблоків атомних електростанцій, завершується оформленням договору/договорів відповідно до Порядку.
46. Отже, з огляду на те, що процедура проведення конкурсу завершується укладанням відповідного договору, вимога ТОВ «Тисагаз» про визнання недійсним рішення конкурсної комісії не є ефективним способом захисту, адже воно вичерпує свою дію укладенням відповідного договору, а отже не призведе до поновлення прав позивача на участь в конкурсі, що свідчить про неефективність обраного способу захисту.
47. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством/договором, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.
48. Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 43) та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 31.10.2019 у справі № 916/1134/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20.
49. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)).
50. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).
51. Висновки суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав обрання неналежного та неефективного способу захисту позивачем своїх прав, не спростовані скаржником в передбаченому порядку.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України 
52. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
53. Зміст наведеної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
54. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
55. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору, з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
56. У такому випадку з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
57. В касаційній скарзі ТОВ «Тисагаз» з підстав незгоди з висновком суду щодо обрання ним неналежного способу захисту зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо обставин, коли позивач змушений захищати свої права в умовах обмеженого доступу до інформації та документів, які контролюються виключно відповідачами або органами, що проводили конкурс.
58. Верховний Cуд вбачає, що наводячи такі доводи, скаржник жодним чином не обґрунтовує помилковості висновків апеляційної інстанції щодо неналежності та неефективності заявленого способу захисту.
59. В постанові від 01.04.2026 у справі № 916/4170/23 Верховний Суд зазначив, що обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Разом з тим, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. 
60. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
61. Доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, які покладені в основу оскаржуваного судового рішення у цій справі, однак жодним чином не спростовують їх правильності.
62. Крім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що у випадку, якщо судом встановлено, що позивач звернувся із неналежним (неефективним) способом захисту, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. Дослідження позовних вимог, доказів, якими вони обґрунтовані та їх оцінка має здійснюватися у випадку звернення із належними та ефективними позовними вимогами.
63. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.08.2024 у справі № 911/1161/22.
64. З огляду на те, що у вказаній справі позивач звернувся у спосіб, який не забезпечить відновлення його порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для формування правового висновку щодо питань порушених скаржником у касаційній скарзі (пункт 13 цієї постанови).
65. Щодо інших доводів, обґрунтованих скаржником посиланнями на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 15 цієї постанови), то вони з огляду на мотиви, якими керувався суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, і викладене у цій постанові вирішального значення для правильного розгляду цієї справи не мають.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
66. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
67. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
68. З наведеного слідує, що достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не належного дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з підтвердженим обґрунтуванням скаржника заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
69. За таких обставин, недостатніми є доводи ТОВ «Тисагаз» про неналежне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, з урахуванням непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України з мотивів.
70. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
71. Отже, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, таке порушення норм процесуального права, коли суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, внаслідок чого обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не були встановлені.
72. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.09.2023 у справі № 910/2422/22, від 11.05.2023 у справі № 921/477/20, від 27.04.2023 у справі № 927/738/19, від 20.10.2022 у справі № 910/1554/19, від 20.10.2022 у справі № 910/9076/18, від 16.03.2021 у справі № 910/18774/15, від 23.02.2021 у справі № 907/62/18.
73. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ТОВ «Тисагаз» про необґрунтоване відхилення судами попередніх інстанцій його клопотання про витребування доказів. За своїми значенням відхилення відповідного клопотання не є тим порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, ураховуючи, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволені позову з підстав звернення ТОВ «Тисагаз» із неналежним (неефективним) способом захисту.
74. Крім цього, Суд відхиляє аргументи ТОВ «Тисагаз» про незалучення до участі у справі Кабінету Міністрів України як підстави для скасування оскаржуваних рішень відповідно до пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України.
75. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
76. Верховний Суд не приймає зазначені доводи скаржника, позаяк із змісту оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду вбачається, що відповідне клопотання було розглянуто та вирішено судом у відповідності з вимогами процесуального закону. Сама лише незгода позивача з результатами його розгляду не може бути підставою для скасування законного судового рішення. 
77. До того ж, ТОВ «Тисагаз» не наведено ґрунтовних доводів стосовно того, що прийняттям рішення у справі, яка переглядається (925/5610/25), могли бути вирішені права, інтереси та (або) обов`язки Кабінету Міністрів України.
78. Отже, визначена ТОВ «Тисагаз», підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, також не підтвердилась під час касаційного провадження.
79. Доводи відзивів ПрАТ «НЕК «Укренерго», Міністерство енергетики України, НКРЕКП ураховуються Верховним Судом у тій мірі, що узгоджується із наведеним у цій постанові.
80. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
81. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
82. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
83. У цій справі скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.
Розподіл судових витрат
84. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тисагаз» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у незміненій частині у справі № 910/5610/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил